Провадження № 22-ц/812/1878/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

справа № 484/790/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого 12 вересня 2019 року під головуванням судді Літвіненко Т.Я. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на дитину.

Позивач зазначала, що 05 липня 2003 року було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитинудоньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак шлюбні відносини з відповідачем фактично припинились. Донька залишилась проживати разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не надає дитині матеріальної підтримки, яка необхідна для її утримання, розвитку та виховання, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину в розмірі 1/3 частини усіх його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягувати з нього аліменти на неповнолітню доньку в розмірі ј частини усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2019 року і до повноліття дитини, оскільки на виконання усної домовленості з позивачкою, він з грудня 2018 року по липень 2019 року включно, щомісячно перераховував останній аліменти на утримання доньки в розмірі ј частини свого заробітку.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ј частину усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 лютого 2019 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України та ч.5 ст.183 СК України аліменти на одну дитину стягуються у розмірі ј доходу платника аліментів. Згідно ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Будь яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність стягувати з відповідача аліменти в розмірі більшому, ніж визначено нормами діючого законодавства та можливості ОСОБА_1 сплачувати аліменти у заявленому розмірі, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду змінити, виключивши з мотивувальної частини вказівку суду про те, що «Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що дані грошові кошти сплачувались відповідачем в якості аліментів на утримання доньки, як стверджує останній у відзиві на позовну заяву, відповідачем не надано. Договір про сплату аліментів на дитину, з визначеним розміром та строком виплати, укладений між позивачем та відповідачем у письмовій формі та посвідчений нотаріально в матеріалах справи відсутній. Тобто, зазначені квитанції підтверджують лише добровільну сплату певних грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 , та не можуть розцінюватись в якості аліментів на утримання дитини».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було взято до уваги, та не надано правової оцінки банківським квитанціям про сплату ним добровільно, щомісячно аліментів на доньку за період з грудня 2018 року по липень 2019 року включно. Крім того, він жодного разу не відмовлявся надавати матеріальної допомоги на утримання своєї доньки.

На вказану апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 подала відзив, в якому заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначала, що ні усно, ні письмово, договір щодо сплати аліментів на утримання дитини сторони не укладали. Щодо перерахунку певних грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 , то дані дії відповідача не мають ніякого відношення до сплати аліментів, а є особистими зобов`язаннями один перед одним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.3)

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від

01 квітня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 162 розірвано (а. с .34).

Із довідки ОСББ «Первомайський господар» від 12 лютого 2019 року № 15 вбачається, що до складу сім`ї позивачки входить донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками та проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 1 статті 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В силу частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; 4) інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 182 СК України).

Як роз`яснено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі ј частини доходів.

Під час розгляду справи представник позивачки подала заяву, в якій також вказала, що не заперечує проти стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј частини всіх видів доходів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню доньку у розмірі ј частини усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 лютого 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 рішення суду в частині розміру аліментів та періоду стягнення не оскаржував, а тому рішення суду в цій частині колегія суддів не перевіряє.

Водночас, відповідач вважав, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення, зокрема, висновок суду про те, що: «… жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що дані грошові кошти сплачувались відповідачем в якості аліментів на утримання доньки, як стверджує останній у відзиві на позовну заяву, відповідачем не надано. Договір про сплату аліментів на дитину, з визначеним розміром та строком виплати, укладений між позивачем та відповідачем у письмовій формі та посвідчений нотаріально в матеріалах справи відсутній. Тобто, зазначені квитанції підтверджують лише добровільну сплату певних грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 , та не можуть розцінюватись в якості аліментів на утримання дитини», не відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Отже, домовленість батьків щодо сплати одним з них аліментів на дитину, може підтверджуватись відповідною письмовою угодою, яка має бути посвідчена нотаріально.

ОСОБА_1 . обґрунтовував свої доводи про те, що він добровільно сплачував аліменти на дитину за усною домовленістю з позивачкою, посилаючись на надані ним банківські квитанції (дублікати чеків).

Як видно з цих квитанцій (дублікатів чеків), ОСОБА_1 у період з грудня 2018 року по липень 2019 року переводив на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти (а.с.35-36).

Між тим, в квитанціях не зазначено призначення таких платежів.

Водночас, позивачка заперечувала зазначену домовленість, а також те, що отриманні нею кошти від ОСОБА_1 за вказаними квитанціями, є аліментами.

За таких обставин та враховуючи заперечення позивачки, посилання ОСОБА_1 на вказані квитанції (дублікати чеків), на яких, до того ж, не зазначено призначення платежів, не може бути достатнім доказом наявності усної домовленості сторін щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на дитину.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 14 листопада 2019 року.