ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6777/18 Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/4626/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Пузікової Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 24 квітня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Труханович В.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором грошової позики,

встановив:

26 листопада 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором грошової позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18.10.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено в письмовій формі договір грошової позики відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 2 480 000, 00 грн., що еквівалентно 78 500, 00 євро. В підтвердження отримання коштів 18.10.2017 року відповідачем було складено розписку про отримання коштів в повному обсязі.

Згідно п. 2.4. договору позики та розписки про отримання коштів, відповідач зобов`язався повернути позивачеві грошові кошти в сумі еквівалент 78 500, 00 євро в повному обсязі не пізніше 16.04.2018 року та відповідно до умов п. 2.3. договору грошові кошти повинні бути повернені відповідачем у національній валюті гривні за офіційним курсом, що складається на міжбанківському валютному ринку України станом на день передачі коштів.

Однак, в порушення умов договору, при настанні строку повернення позики відповідач відмовився виконувати свої зобов`язання з повернення боргу в строк та на умовах, встановлених сторонами в договорі та починаючи з 16.04.2018 року та до дня звернення з цим позовом до суду, сума позики відповідачем позивачу не повернута.

Станом на 23.11.2018 року загальна сума заборгованості відповідача за договором позики складає 2 975 202, 82 грн., з яких:

2 481 942, 35 грн. основна сума позики.

447 973, 53 грн. відсотки за договором позики за період з 18.10.2017 по 23.11.2018 року.

45 286, 94 грн. 3% річних за період з 16.04.2018 року по 23.11.2018 року.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суму заборгованості за договором грошової позики у розмірі 2 975 202, 82 грн., а також стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810, 00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 жовтня 2017 року у розмірі 2 975 202, 82 грн. (два мільйони дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч двісті дві гривні 82 копійки), з яких: 2 481 942, 35 грн. основна сума позики; 447 973, 53 грн. відсотки за договором позики за період з 18.10.2017 по 23.11.2018 року; 45 286, 94 грн. 3% річних за період з 16.04.2018 року по 23.11.2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 810, 00 грн.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року виправлено описки у вищевказаному заочному рішенні.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 15 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішенняЖовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, розглянув справу без належного його повідомлення про час і місце розгляду справи.

Стверджує, що надана позивачем розписка є безгрошовою, він її написав за пропозицією позивача, будь-яких грошових коштів по договору позики від позивача не отримував. ОСОБА_2 є його другом дитинства, а грошові претензії у позивача до нього виникли на ґрунті спільної сумісної підприємницької діяльності.

Зазначив, що у жовтні 2017 р. ОСОБА_2 зажадав від нього написання розписки про отримання коштів, мотивуючи це тим, що це є страховка, яку в нього потребували іноземні партнери, а також для з`ясування можливих питань при розподілі майбутніх дивідендів. Тобто, фактично, ОСОБА_2 ввів його в оману та він, довіряючи позивачу, погодився надати розписку про отримання коштів, насправді не отримуючи їх. У вересні 2018 року їх спільна діяльність була припинена у зв`язку з відсутністю передбачуваного прибутку, відношення з ОСОБА_2 були зіпсовані, тому що він звинуватив його у збитках та намагався перекласти на нього всю відповідальність. Дані обставини підтверджуються Меморандумом про взаєморозуміння, затвердженим позивачем, а також показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

Вказав, що суд першої інстанції, грубо порушуючи його права, позбавив його можливості захисту своїх прав та інтересів під час розгляду справи, в які прямо зачіпалися його права, шляхом надання доказів, заслуховування пояснень свідків, надання письмових доказів.

Крім того, вважає, що у судовому рішенні допущено неправильне застосування норм матеріального права. Так, судом стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 447 973, 53 грн. відсотків за договором позики за період з 18.10.2017 р. по 23.11.2018 р. З вказаним висновком суду категорично не погоджується. За умовами так званого договору позики від 18.10.2017 року, сторони не погодили розмір процентів, тобто їх розмір може визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п. 2.4. даного договору, позика надана до 16.04.2018 р. Тобто, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки, зі спливом строку, на який начебто була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 16.04.2018 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Посилається на висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Головко І.В. просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Вказав що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Зазначив, що справа розглядалася судом у період з 26.11.2018 року по 24.04.2019 року, тобто майже півроку. За цей час суд неодноразово направляв повістки та ухвали відповідачу за адресою реєстрації його місця проживання, де проживає його родина, члени якої могли отримати поштові листи від суду чи проінформувати відповідача.

Вказав, наданий відповідачем в обґрунтування своїх доводів складений англійською мовою документ під назвою Меморандум не має відношення до укладеного між сторонами договору позики. Жодного посилання в Меморандумі на договір позики немає. Так само у договорі позики немає жодного посилання на Меморандум.

Матеріали справи містять оригінал розписки від 18.10.2017 року, яку власноручно написав відповідач, згідно якої він підтверджує факт отримання ним грошових кошів від позивача у позику на умовах згідно договору позики грошей. Факт складання даної розписки відповідачем не оспорюється. Доводи відповідача відносно оспорювання факту отримання від позивача позичених грошових коштів не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Зазначив, що відповідач в апеляційній скарзі посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18), які не підлягають застосуванні у даній справі, з наступних підстав. Умовами укладеного між сторонами договору позики не обумовлено порядок сплати процентів. Однак нормами статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлені договором або законом. Таким чином, проценти були нараховані не за умовами договору, а на підставі Закону.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України проценти за договором позики виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вказана норма кореспондується з ч.3 ст.1049 ЦК У країни, яка дає відповідь на поняття «що таке повернення позики». Так, згідно ч.3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Проте на час звернення до суду з позовом, відповідач позику не повернув. Таким чином, нарахування процентів за договором позики з часу укладення договору до дня звернення до суду з позовом цілком відповідає нормам Закону.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.

Згідно статті 376 ЦПК України визначені наступні підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Договір позики (а.с.7,8,64-65).

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору за даним договором Позикодавець передає Позичальникові безвідсоткову позику в сумі 2 480 000, 00 грн. готівкою, що є еквівалентною 78 500, 00 євро, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному Договорі.

Згідно 2 розділу вказаного договору зазначено, що позикодавець зобов`язаний передати позичальникові зазначену в п. 1.1. суму в строк до 18.10.2017 року. Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. Виконання зобов`язання за договором має бути здійснено у сумі, що буде еквівалентна 78 500, 00 євро за офіційним обмінним курсом, що складається на міжбанківському валютному ринку України станом на день передачі коштів, в межах міста Києва за місцем проживання позикодавця або іншою адресою, вказаною позикодавцем. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16.04.2018 року.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи розписки від 18.10.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 2 480 000, 00 грн. готівкою, що є еквівалентною 78 500, 00 євро та зобов`язався повернути не пізніше 16 квітня 2018 року (а.с. 7,8,64-65).

Борг у визначений договором позики строк ОСОБА_1 не повернув.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 2.4. Договору позики від 18.10.2017 року зазначено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16.04.2018 року.

Пунктом 3.1. вказаного Договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією зі сторін зобов`язань за цим договором, несумлінна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні заподіяні таким невиконанням збитки.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно поданої позовної заяви, ОСОБА_2 просив стягнути суму боргу, що підлягає сплаті у гривнях, визначену за офіційним курсом грошового еквіваленту в іноземній валюті, обумовленого сторонами зобов`язання, на день подачі позову 23.11.2018 року, а не на день проведення платежу по поверненні відповідачем позичених ним коштів, що не суперечить нормам ст. 11 ЦПК України та ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Статтею 1048 ЦК визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Позивач просив стягнути з відповідача відсотки за договором позики від 18.10.2017 року за період з 18.10.2018 року по 23.11.2018 року у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 447 973, 53 грн.

З 18.10.2017 року по 26.10.2017 року (9 днів) = 7 649, 82 грн.

2 481 942, 00 грн. х 12.5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 9 днів = 7 649, 82 грн.

З 27.10.2017 року по 14.12.2017 року (49 днів) = 44 980, 95 грн.

2 481 942, 00 грн. х 13.5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 49 днів = 44 980, 95 грн.

З 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (42 днів) = 41 411, 03 грн.

2 481 942, 00 грн. х 14.5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 42 днів = 41 411, 03 грн.

З 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (35 днів) = 38 079, 11 грн.

2 481 942, 00 грн. х 16 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 35 днів = 38 079, 11 грн.

З 02.03.2018 року по 12.07.2018 року (133 днів) = 153 744, 41 грн.

2 481 942, 00 грн. х 17 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 133 днів = 153 744, 41 грн.

З 13.07.2018 року по 06.09.2018 року (56 днів) = 66 638, 44 грн.

2 481 942, 00 грн. х 17, 5 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 56 днів = 66 638, 44 грн.

З 07.09.2018 року по 23.11.2018 року (78 днів) = 95 469, 77 грн.

2 481 942, 00 грн. х 18 (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 78 днів = 95 469, 77 грн.

Всього 447 973, 53 грн. ( 7 649, 82 грн. + 44 980, 95 грн. + 41 411, 03 грн. + 38 079, 11 грн. + 153 744, 41 грн. + 66 638, 44 грн. + 95 469, 77 грн. = 447 973, 53 грн.)

Також позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних за договором позики від 18.10.2017 року.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за період з 16.04.2018 року по 23.11.2018 року розмір трьох відсотків річних становить 45 286, 94 грн. (2 481 942, 35 грн. х 3% / 100 % / 365 днів х 222 (днів прострочення) = 45 286, 94 грн.

24 квітня 2019 року через канцелярію до суду першої інстанції представником позивача було надано оригінал договору позики від 18.10.2017 року та оригінал розписки від 18.10.2017 року (а.с.64-65 на зв.).

Зміст власноручно написаної ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 свідчить про фактичне отримання грошей ОСОБА_1 та про наявність у ній зобов`язання їх повернення (а.с. 65 на зв.).

Тому суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вказаної норми ст. 526 ЦК України, а також правового висновку касаційного суду (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12) правильно виходив з того, що наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

Колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно безгрошового характеру письмової розписки та обману з боку позивача, за їх недоведеністю. Меморандум не є належним і допустимим доказом цих заперечень проти позову та доводів скарги, оскільки з його змісту не вбачається ніякого зв`язку з договором позики чи з розпискою (а.с. 7, 8, 102-110).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дав належну оцінку власноручно написаній відповідачем борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами - позивачем та відповідачем відносин, які виникли із боргового зобов`язання останнього щодо повернення коштів, які боржником не виконано, що є підставою для стягнення боргу з урахуванням 3% річних, відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України, а також процентів, оскільки договір між сторонами не є безпроцентним та сума позики перевищує розмір, передбачений статтею 1048 ЦК України, за яким позика вважалась би безпроцентною.

Судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.

Під час розгляду справи, відповідач не спростував правильність нарахування позивачем суми інфляційних втрат, 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, а також процентів.

Доводів щодо неправильності чи безпідставності таких нарахувань апеляційна скарга також не містить.

Під час розгляду справи судом було правильно встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, а тому є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу у розмірі 2 481 942, 35 грн. (що є еквівалентом 78 500, 00 євро), процентів:

-з 18.10.2017 року по 26.10.2017 року (9 днів) = 7 649, 82 грн.

-з 27.10.2017 року по 14.12.2017 року (49 днів) = 44 980, 95 грн.

-з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (42 днів) = 41 411, 03 грн.

-з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (35 днів) = 38 079, 11 грн.,

а також - 45 286, 94 грн. 3% річних за період з 16.04.2018 року по 23.11.2018 року,

нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.

Однак суд першої інстанції безпідставно стягнув проценти за користування позикою після дати повернення позики, обумовленої у п. 2.4 договору позики 16.04.2018.

Право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки, зі спливом строку, на який начебто була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 16.04.2018 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Посилається на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18).

Колегія суддів відхиляє доводи, які навів у своїх запереченнях проти скарги представник позивача, які не ґрунтуються на законі. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У тексті цієї норми відсутні додаткові умови для її застосування, зокрема укладення з цього приводу договору про розмір процентів. Посилання представника позивача на ч. 3 ст. 1049 ЦК України для тлумачення змісту ст. 1048 ЦК України є безпідставним та не відповідає змісту норми ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позику. Той факт, що момент повернення позики пов`язується з реальним поверненням боргу у відповідній грошовій суми чи її зарахуванням на відповідний банківський рахунок, не визначає день повернення позики, який сторони встановлюють у відповідному договорі.

У даній справі згідно умов договору відповідач зобов`язаний повернути позику 16.04.2018, тому відповідно до наведеної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України та правового висновку, який був висловлений при аналогічних обставинах справи у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18), проценти за користування суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України слід нараховувати до дня повернення позики, включно. Після цього нарахування процентів можливо лише з передбачених ст. 625 ЦК України підстав.

Тому за період з 02.03.2018 по 16.04.2018 (46 днів) проценти за ставкою НБУ 17 % складають: 2 481 942, 00 грн. х 17% (облікова ставка НБУ) / 365 днів х 46 днів = 53 174, 76 грн.

Всього проценти, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача з передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України підстав: 7 649, 82 + 44 980, 95 + 41 411, 03 + 38 079, 11+ 53 174, 76 = 185 295,67? грн., а не 447 973, 53 грн., як помилково, з порушенням вказаної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України та наведених правових висновків касаційного суду стягнув суд першої інстанції.

Посилання апелянта на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18), колегія суддів відхиляє, оскільки за своїми обставинами ця цивільна справа відрізняється від тих, що були встановлені Верховним Судом.

Наведене свідчить, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення та зменшує розмір процентів, які підлягають стягненню до 185 295,67? грн., а розмір стягнутої заборгованості за договором позики до 2712524,96 грн. В іншій частині оскаржене рішення суду є законним і обґрунтованим, а відповідач під час апеляційного перегляду справи не довів підстав для повного скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України наявні підстави для пропорційного перерозподілу судових витрат.

Керуючись 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року - змінити.

Зменшити розмір стягнутих судом з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів від суми позики - до 185 295, 67 грн., а розмір стягнутої заборгованості за договором позики до 2712524,96 грн, задовольнивши заявлений ОСОБА_2 позов частково.

Зменшити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору до 8017,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.