РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/383/19

Провадження № 22-ц/4815/1415/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»

розглянув в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» Крилової О.Л. на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2019 року, ухваленого в складі судді Довгого І.І., у м. Сарни, повний текст рішення виготовлено 10 травня 2019 року, у справі № 572/383/19,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат .

Позовна заява мотивована тим, що 18 лютого 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений договір строкового банківського вкладу (депозиту), за умовами якого банк прийняв від нього 6197,62 Євро, зі сплатою 7% річних, строком до 18.02.2014 року. 04.11.2015 року він надіслав відповідачу лист-вимогу про повернення грошового вкладу в сумі 6197,62 Євро. Однак, у встановлені строки вказані кошти не були повернуті, у зв`язку з чим рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10.08.2017 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 176 570,20 грн. (еквівалент 6197,62 євро) за договором грошового вкладу (депозит). Зазначене рішення суду виконане відповідачем 30 жовтня 2018 року а тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних загальною сумою 55299,13 грн на підставі статті 625 ЦК України.

Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат в сумі 39 640 (тридцять дев`ять тисяч шістсот сорок) гривень 01 (одна) копійка та три проценти річних у сумі 15 659 (п`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок судового збору та 3000 (три тисячі) гривень витрат на послуги адвоката.

В поданій на заочне рішення апеляційній скарзі відповідач, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, судом не враховано, що нарахування інфляційних втрат на грошові зобов`язання в іноземній валюті не нараховується, оскільки предметом грошових зобов`язань є грошові кошти визначені у іноземній валюті євро. Крім того, вказує, що положення ч.2 ст.625 ЦК України на дані правовідносини не поширюється, оскільки правовідносини, виникли з приводу виконання судових рішень.

Звертає увагу суду, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності щодо стягнення 3% річних та просив суд апеляційної інстанції застосувати строк позовної давності.

Вказує на неправомірність стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки сторона не подала докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та документи що свідчать про оплату гонорару.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 18 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було укладено договір №SAMDN907 «Стандарт», відповідно до якого банк приймає грошові кошти в сумі 6197,62 євро на термін 365 днів по 18 лютого 2014 року з автоматичною процедурою пролонгації договору (процентна ставка за користування вкладом складає 7%). Вищевказані грошові кошти були внесені на відкритий відповідачем рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням № від 18.02.2013 року.

04 листопада 2015 року позивач надіслав на адресу відповідача лист-вимогу з метою повернення йому грошових коштів (вкладу) в сумі 6 197, 62 євро.

Відповідно до п. 7 Договору №SAMDN907 «Стандарт» та чинного законодавства України, відповідач був зобов`язаний видати позивачу кошти з його депозитного рахунку на його пред`явлену вимогу протягом семи днів - до 16 листопада 2015 року. Однак, відповідачем у встановлені строки грошових коштів сплачено не було.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 серпня 2017 року по справі № 572/436/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ГІриватбанк» вирішено стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 176 570 грн. 20 коп. (еквівалент 6 197,62 евро) за договором вкладу №SAMDN907 «Стандарт» від 18 лютого 2013 року. (рішення набрало законної сили 17 листопада 2017 року).

30 жовтня 2018 року рішення Сарненського районного суду від 10.08.2017 року по справі № 572/436/17 було виконано, а саме відповідачем була виплачена заборгованість перед Позивачем у сумі 176 570, 20 грн., що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження № 55988479 від 21.11.2018 року та випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 від 08.11.2018 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 14-14гс18.

Отже, судом першої інстанції вірно враховано, що на підставі договору та судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення коштів не позбавляє права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України не врахував положення ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Частина перша статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» із змінами внесеними згідно із Законом №911-УІІІ від 24.12.2015 року, передбачає, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що узгоджується з відповідними положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Вказані зміни набули чинності 01.01.2016 року.

Таким чином, з врахуванням положень цього Закону, не підлягає індексації заборгованість за період з 10 серпня 2017 по 30 жовтня 2018 року оскільки індекс інфляції за цей період становив менше 103%.

Доводи апеляційної скарги проте, що предметом грошового зобов`язання є грошові кошти визначенні у іноземній валюті, а тому підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні, апеляційним судом відхиляються, оскільки із матеріалів справи вбачається, що за рішенням суду стягнуто кошти у національній грошовій одиниці гривня в сумі 176570,20 грн.

Крім того, одночасно предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних, нарахованих за період з 16 листопада 2015 року по 30 жовтня 2018 року за невиконання грошового зобов`язання.

Встановивши, що відповідач має прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей перед позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, однак не звернув уваги, що така відповідальність розрахована позивачем поза межами визначеного статтею 257 ЦК України загального строку позовної давності.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

30 вересня 2019 року заявником подано до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій він просив застосувати наслідки спливу позовної давності відносно позовних вимог про стягнення 3% річних на суму заборгованості за період з 16.11.2015 по 30.10.2018 покликаючись на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом у січні 2019 року, тобто поза межами трирічного строку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає за можливе задовольнити клопотання заявника про застосування строку позовної давності, оскільки він був позбавлений можливості подати у суді першої інстанції у зв`язку із тим, що заочне рішення суду було ухвалено у судовому засіданні, проведеному без його участі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності необхідно обраховувати за три останні роки до дня пред`явлення позову, тобто з 06.02.2016 року. Отже, з відповідача підлягає стягненню 3% річних з 06.02.2016 року по 30.10.2018 рік за 998 днів прострочення в сумі 14483,59 грн.

Разом з тим, стягуючи з відповідачі судові витрати за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 3000 грн суд першої інстанції не врахував положення ст.ст.134,137 ЦПК України.

Оскільки представник позивача не надав суду докази документально підтверджені, що ним понесені витрати на правову допомогу, а саме, не надано акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, Апеляційний суд дійшов висновку про відмову у стягненні компенсації за надання правової допомоги відмовити .

П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд зробив висновок про часткове задоволення на 73,8% вимог апеляційної скарги та ухвалення нового рішення, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції 768,40 грн, а також відповідачем у суді апеляційної інстанцій у розмірі 1152,60 грн підлягають відшкодуванню позивачем на користь відповідача пропорційно задоволеним вимогам з врахуванням положень ч.10 ст. 141 ЦК України в сумі 649,30 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, ч.2 ст.625 ЦК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» Крилової О.Л. задовольнити частково.

Заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення інфляційних втрат відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 14483,59 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 649,30 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 листопада 2019 року.

Головуючий :

Судді :