Справа № 306/1325/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участі секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 18січня 2019 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у червні 2018 р.

Просив:

-поновити його на роботі заступником начальника відділення - начальником відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України в Закарпатській області;

-стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту ухвалення рішення;

-стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на його користь незаконно утриману із його заробітної плати суму виплаченої при незаконному звільненні вихідної допомоги;

-стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. моральної шкоди.

Заявлені вимоги обґрунтував таким.

Наказом відповідача від 15.03.2018 р. на виконання рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018 р. його було з 29.12.2017 р., поновлено на вказаній посаді, 27.03.2018 р. - попереджено про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників Свалявського відділення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 28.05.2018 р., а наказом № 182-к від 24.05.2018 р. - звільнено з роботи з 29.05.2018 р.

Вважає це звільнення незаконним із таких підстав:

-рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018 р. було виконано тільки формально, позаяк роботодавець не повернув у штатний розпис його посади;

-27.03.2018 р. його попереджено про звільнення із роботи в зв`язку зі скороченням штату, яке вже відбулося за п`ять місяців до того, тобто з 01.01.2018 р.;

-Відповідачем порушено ст. 42 ч.1, ч.2 КЗпП України щодо його переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Окрім цього, відповідач незаконно утримав із його заробітної плати, виплачену вихідну допомогу при звільненні.

Незаконне звільнення із роботи потягло за собою і певні моральні страждання, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 50000 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 18.01.2019 р. у позові відмовлено за безпідставністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення, ухвалити нове про задоволення позову та вирішити питання судових витрат.

Покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-судом першої інстанції прийнято рішення у порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, позаяк попередження про наступне вивільнення, із урахуванням змісту документів, які стали підставою для його звільнення, могло мати місце не менш ніж за два місяці до 01.01.2018 р., тобто судом дано неправильну оцінку попередженню роботодавця про наступне вивільнення від 27.03.2018 р;

-судом не взято до уваги, що роботодавцем проігноровано вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України та не враховано його переважне право на залишення на роботі через наявність у нього двох неповнолітніх дітей і більшого, в порівнянні з іншими працівниками, тривалого безперервного стажу роботи;

-на час його поновлення на посаді (15.03.2018 р.) і на час його звільнення (29.05.2018 р.) у відповідача скорочення чисельності і штату працівників не було, штатна чисельність працівників не змінювалась;

-при відсутності посади в штатному розписі відповідач не мав законних підстав для звільнення його в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване, а скаргу - без задоволення як необґрунтовану.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Свалявського районного суду від 14.03.2018 р. позов ОСОБА_1 було задоволено частково:

-наказ начальника Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області № 330-к від 22.12.2017 р. про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці скасовано;

-поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді з 29.12.2017 р.

На виконання вказаного рішення відповідача видав наказ № 60-к/1 від 15.03.2018 р.

Відповідно до постанов правління Фонду соціального страхування України № 50 від 10.10.2017 р. «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України та структури робочих органів виконавчої дирекції», № 63 від 14.12.2017 р. «Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 671 від 24.11.2017 р. затверджено структуру та чисельність управління і відділень у кількості 7 відділень та 115 штатних одиниць проти 192-х, передбачених у штатному розписі, який діяв до 01.01.2018 р.

Указана обставина встановлена судовими рішеннями та доказуванню не підлягає.

27.03.2018 р. ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє вивільнення і зазначено про відсутність рівноцінних вакантних посад. Із цим попередженням ОСОБА_1 ознайомлений під розписку.

25.04.2018 р. відповідач у порядку ст. 49-2 ч.3 КЗпП України запропонував ОСОБА_1 тимчасово вільні вакансії, від яких останній відмовився листом від 14.05.2018 р.

Наказом відповідача від 24.05.2018 р. позивача звільнено в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників і проведено відповідні виплати.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що при повторному звільненні гарантії ОСОБА_1 було дотримано: попереджено під розписку в строк, не менший двох місяців перед звільненням, запропоновано інші посади та проведено необхідні виплати.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків як суперечні письмовим доказам, нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного суду (зокрема, постанові ВС від 14 березня 2019 року в справі № 487/3848/17).

Згідно з вимогами ст.40 ч.1 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Установлено, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, в тому числі й посада позивача, останній попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні (включно з тимчасовими) посади, що були на підприємстві, та від яких позивач відмовився, суд першої інстанції суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги трудового законодавства (ст. 40 ч.2, ст. 49-2 ч.3 КЗпП України) щодо працевлаштування працівника, у зв`язку з чим, позовні вимоги останнього про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звільнено з роботи за ініціативою роботодавця без наявності встановлених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України підстав - за відсутності змін в організації виробництва та праці, які б супроводжувались скороченням чисельності та штату працівників, спростовуються установленими судами під час розгляду справи обставинами і дослідженими доказами, зокрема постановами правління Фонду соціального страхування України № 47 від 12.09.2017 р. «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», № 50 від 10.10.2017 р. «Про затвердження структури органів Фонду», № 63 від 14.12.2017 р. «Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду», наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 671 від 24.11.2017 р., яким затверджено структуру та чисельність управління.

Твердження позивача, що після повторного поновлення його на посаді ніяких змін в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулось, не спростовують законність його звільнення, оскільки відповідач продовжував виконувати рішення органу управління підприємства про скорочення штату працівників, в тому числі щодо скорочення посади заступника начальника, яку обіймав позивач.

Позовний та апеляційний довід ОСОБА_1 про те, що він був поновлений на посаді, яка на час поновлення не існувала, оскільки не була внесена до штатного розпису, колегія суддів не бере до уваги, оскільки це не вплинуло на виконання рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018 р. про поновлення позивача на посаді та не спростовує висновків судів в частині дотримання відповідачем вимог чинного законодавства під час звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗПП України.

Доводи апелянта про те, що роботодавцем проігноровано вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України та не враховано його переважне право на залишення на роботі, не заслуговують на увагу в зв`язку з наступним.

За приписами ст. 49-2 ч.2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ст. 42 ч.1 цього Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За змістом указаних до коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.

Між тим, у спірних правовідносинах була наявна і скорочена лише одна посада заступника начальника відділення - начальника відділу, яку займав позивач, що унеможливило при звільненні позивача врахування указаного права.

За приписами ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Свалявського районного суду від 18 січня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року.

Судді: