Справа № 583/850/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

за участю секретаря - Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, в якому просить визнати недійсним заповіт серії НМО № 698640 від 20.06.2017 (зареєстровано в реєстрі за № 1386), складений від імені ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_3 , причиною смерті якої стали інфаркт мозку, хронічне порушення мозкового кровообігу ІІІ стадії, та з приводу яких вона в період з 05.06.2017 по 20.06.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ». На день смерті ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з родиною позивача. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на земельні ділянки, розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району. При оформленні спадщини після смерті сестри він (позивач) дізнався, що від імені його сестри ОСОБА_3 20.06.2017 складено заповіт, яким належні останній земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району, вона заповіла ОСОБА_2 . Він (позивач) вважає, що відповідач скористався безпорадним станом ОСОБА_3 , якій на момент посвідчення заповіту було 78 років, та яка в цей період через хворобу не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, склав заповіт від її імені на свою користь. При цьому, заповіт було посвідчено 20 червня 2017 року - в день виписки його сестри із стаціонарного лікування в КЗ «Охтирська ЦРЛ», де вона лікувалась з діагнозом: інфаркт мозку, хронічне порушення мозкового кровообігу ІІІ стадії - хвороби, яка стала причиною смерті сестри через 15 днів після посвідчення оспорюваного заповіту. В зв`язку з чим, просить визнати заповіт від 20.06.2017 недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі. Позивач пояснив, що його сестра ОСОБА_3 взимку проживала з ним та його сім`єю в селі Новопостроєне, а влітку переїхала в село Олешня Охтирського району у своє домогосподарство. На початку червня 2017 року йому зателефонували сусіди та повідомили, що ОСОБА_3 захворіла. Коли вони з дружиною приїхали додому до сестри в с. Олешня, то туди приїхав ОСОБА_2 , який викликав швидку допомогу та відвіз ОСОБА_3 в лікарню до м. Охтирка. ОСОБА_3 була лежача, вона не могла сама ходити в туалет, переодягатися, не розмовляла, не впізнавала людей та позивача. В лікарні він (позивач) з дружиною не відходили від сестри, постійно доглядали за нею. ОСОБА_2 тільки навідувався до лікарні. В день виписки з лікарні сестру забрав ОСОБА_2 разом зі своїм батьком та відвезли її до с. Новопостроєне Охтирського району. ОСОБА_3 була лежача та не розмовляла, з автомобіля її заносили в хату в одіялі, так як вона сама не спроможна була пересуватися. 06.07.2017 його сестра померла. У вересні 2017 року він звернувся до нотаріуса Воропая В.В ., щоб оформити спадщину після смерті сестри, проте нотаріус повідомив, що земельні ділянки, які належали ОСОБА_3 , оформив на себе ОСОБА_2 .

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_3 у визначений законом термін, не звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, а тому права останнього в даному випадку не порушені. Також зазначив, що із ОСОБА_3 він познайомився на початку 2017 року, вона проживала одиноко в с. Олешня Охтирського району, дітей у неї не було, а брат ОСОБА_1 проживав в іншому селі. Між ним та ОСОБА_3 склалися хороші відносини. Бабуся була старенькою та потребувала сторонньої допомоги. Він ( ОСОБА_2 ) досить часто заїжджав до бабусі в гості, привозив продукти харчування, ліки. Під час однієї із розмов ОСОБА_3 повідомила, що хоче заповісти на нього земельні ділянки, оскільки він піклується про неї, та таким чином бабуся хотіла віддячити за гарне відношення до неї. У травні 2017 р. ОСОБА_3 захворіла, тому він ( ОСОБА_2 ) викликав швидку допомогу і ОСОБА_3 госпіталізували в КЗ «Охтирська ЦРЛ», де було проведено її лікування. 20.06.2017, коли її виписали з лікарні, вона склала заповіт на його ім`я, яким заповіла йому належні їй земельні ділянки на території Олешнянської сільської ради. Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 страждала на хворобу, яка безпосередньо впливає на мозок і на здатність розуміння особою значення своїх дій, - є безпідставними. В день виписки з лікарні ОСОБА_3 розмовляла з ним ( ОСОБА_2 ) та його батьком, була при свідомості, все розуміла. Заповіт посвідчувався приватним нотаріусом Ковальчуком С.П., який перед його складанням спілкувався із ОСОБА_3 та пересвідчився, що це її особисте волевиявлення, що вона повністю усвідомлює значення своїх дій та керує ними. ОСОБА_3 особисто з`явилася до нотаріуса, без сторонньої допомоги, особисто розповіла про своє бажання скласти заповіт, прочитала його та підписала, зазначивши час його складення. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Абрамович О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що в травні ОСОБА_2 приїхав до ОСОБА_3 , яка захворіла та перебувала в поганому стані. ОСОБА_2 викликав лікаря, а потім відвіз ОСОБА_3 до лікарні, в останньої був інфаркт. Після виписки з лікарні ОСОБА_3 виявила свою волю скласти заповіт на ім`я ОСОБА_2 , як подяку за те, що він надавав їй допомогу, піклувався про неї. Нотаріус встановив дієздатність ОСОБА_3 та посвідчив заповіт.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов слідуючого висновку.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.07.2017.

Згідно довідки про причину смерті від 06.07.2017, виданої КЗ «Охтирська ЦРЛ», причина смерті ОСОБА_3 : Хронічне порушення мозкового кровообігу ІІІ стадії. Наслідок інфаркту мозку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Охтирської районної державної адміністрації № 317 від 18.06.2003 передані у приватну власність земельні ділянки площею 1,143 га та 3,004 га в межах згідно з планом, розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державними актами на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 та серія НОМЕР_3 від 16.07.2003.

Крім того, ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.05.2015, посвідчених державним нотаріусом Охтирської районної державної нотаріальної контори Воропай В.В., належали також земельні ділянки площею 1,1473 га та 3,0040 га, в межах згідно з планом, розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району Сумської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 .

Згідно довідки, виданої виконкомом Лантратівської сільської ради Охтирського району № 650 від 11.09.2017 ОСОБА_3 на день смерті постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . Разом з нею проживали брат ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_7 , племінники ОСОБА_8 та ОСОБА_1 .

Встановлено, що за життя 20.06.2017 ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за № 1386, згідно якого остання на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що належні їй земельні ділянки (паї) надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району, вона заповідає ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П. заведена спадкова справа 05.10.2017 року за № 61338524, 05.10.2017 з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 звернувся спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 . За шість місяців інші спадкоємці заяв не подавали. 17.01.2018 року на підставі поданої ОСОБА_2 заяви було видано чотири свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки (паї), розташовані на території Олешнянської сільської ради Охтирського району.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтями 1233, 1234 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК) ( 435-15 ).

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частина 3 статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про те, що у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 10.09.2018 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: Чи страждала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , хронічним психічним захворюванням або тимчасовим розладом психічної діяльності на момент складення заповіту - 20 червня 2017 року? Чи могла ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент складення заповіту - 20 червня 2017 року усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?

Згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи № 06-04/9 від 21.01.2019 ОСОБА_3 станом на 20.06.2017, на момент складання заповіту, хронічним психічним захворюванням не страждала, перебувала у гострому періоді після перенесеного інфаркту головного мозку. Винести експертний висновок, чи могла ОСОБА_3 за своїм психічним станом 20.06.2017 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не представляється можливим через суперечливість даних.

Зокрема, в висновку вказаної вище експертизи зазначено, що враховуючи суперечливість обставин, а саме розходження синдромального діагнозу щодо форми наявної афазії, різний опис стану підекспертного між зазначеним у медичній карті стаціонарного хворого при виписці та за показами свідків (щодо здатності останньої говорити, розуміти, виконувати інструкції, впізнавати рідних, тощо), власноручне підписання заповіту при загальному стані середньої важкості і потребі у сторонньому догляді - винести експертний висновок про дієздатність ОСОБА_3 станом на 20.06.2017 року не представляється можливим.

У суду не виникає будь-яких сумнівів щодо вище зазначеного висновку, при проведенні судово-психіатричної експертизи, крім медичних документів, які містять відомості про перебування ОСОБА_3 на лікуванні, комісія врахувала матеріали даної цивільної справи, покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, а також комісією була врахована та обставина, що в матеріалах цивільної справи відсутні дані про перебування ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра, відсутність фактів звернень до лікаря-психіатра.

Таким чином, позивачем не доведено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що на початку червня 2017 року ОСОБА_3 захворіла, в неї стався інсульт, після чого вона не рухалась, була лежачою, нічого не розуміла, нікого не впізнавала, не розмовляла, тільки головою кивала. Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснили, що в день виписки з лікарні, тобто в день, коли було складено оспорюваний заповіт, ОСОБА_3 нічого не розуміла, не розмовляла, була лежачою, додому в будинок її заносили на одіялі. Однак дані покази свідків суд не може взяти до уваги, так як вони мають лише побічне значення. Висновок про те, що у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що із наданих суду доказів судом на встановлено повну неспроможність заповідача у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 203, 225, 1223, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суду Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

місьрайонного суду: Н.Б. Плотникова