Справа № 755/1857/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський елеватор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Рівненський елеватор» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивує тим, що 03 квітня 2018 року його було прийнято на посаду комірника в ТОВ «Рівненський елеватор», що розташоване в с. Флорино, Бершадського району, Вінницької обл. 15 травня 2018 року позивач, за направленням штатної ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив обласну комісію на обласному забірному пункті в м. Козятин, що про що в усній формі 14 травня 2018 року повідомив начальника зернового складу с. Флорино ТОВ «Рівненський елеватор» Цимбалюка В.М. 16 травня 2018 року, згідно Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 205 від 16 травня 2018 року позивач був призваний на військову службу та направлений у військову частину НОМЕР_1 (К62/4015) станція Запоріжжя, про що також повідомив вказану вище особу. Крім того, батько позивача ОСОБА_3 належно спрямував на юридичну адресу ТОВ «Рівненський елеватор» лист з письмовим поясненням про фактичне місце знаходження позивача в м. Запоріжжя, оскільки мобільні телефони у призовників були вилучені. Однак, на відповідь на вищевказаний лист батька позивача одержав від відповідача лист, в якому директор ОСОБА_4 просить позивача прибути до зернового складу для надання письмових пояснень щодо причини відсутності на робочому місці, починаючи з 15 травня 2018 року Крім того, лист № 108/06-2018 від 19 червня 2018 року з повідомленням про звільнення позивача з роботи з ТОВ «Рівненський елеватор» та з рекомендацією забрати трудову книжку. Так, з копії наказу № РЕ 16-К від 16 травня 2018 року вбачається, що комірник ТОВ «Рівненський елеватор» звільнений з роботи в зв`язку з призовом на військову службу на підставі п. 3 с. 1 ст. 36 КЗпП України, копії вказаних протиправних документів були надіслані батьку позивача на адресу проходження ним строкової служби і з ними він ознайомився лише 15 жовтня 2018 року. 30 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою пор скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Однак, 11 грудня 2018 року на адресу його реєстрації надійшов лис відповідача про відмову у поновленні на роботі. Зазначає, що місячний строк на звернення до суду із заявою про поновлення на роботі обчислюється виключно з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення, та зважаючи на те, що ні копія наказу, ні копія трудової книжки позивачу особисто вручені не були, вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду з вимогою пор поновлення на роботі. Крім того, з 16 травня 2018 року і до часу подачі позову до суду, позивач проходить військову службу в Збройних Силах України. Таким чином, відповідачем всупереч вимог закону, було звільнені позивача з роботи, а відтак наказ № 16-к від 16 травня 2018 року є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 654,14 грн. (з вирахуванням сум податку та інших обов`язкових платежів).

В березні 2019 року директор ТОВ «Рівненський елеватор» подав до суду відзив на позову заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги відповідачем не визнаються виходячи з наступного. 03 квітня 2018 року позивача було прийнято на роботу на посаду комірника на зерновий склад ТОВ «Рівненський елеватор», що розташовано в с. Флорино, Бершадського району, Вінницької обл. 15 травня 2018 року позивач не з`явився на робочому місці, при цьому адміністрацію товариства про свою відсутність він не повідомляв, на телефонні дзвінки не відповідав. З метою з`ясування обставин відсутності позивача на робочому місці, товариством на адресу його місця проживання направлено лист, на який батько позивача повідомив, що його син з 15 травня 2018 року призваний на строкову військову службу. 19 червня 2018 року наказом директора ТОВ «Рівненський елеватор» № РЕ-16-К від 19 червня 2018 року, ОСОБА_2 звільнено з роботи згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказану копію наказу було направлено на адресу позивача, який одержано представником ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10 травня 2018 року. Зазначає, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відтак, призов позивача на строкову військову службу відбувся в умовах відсутності вказаного вище рішення про оголошення війни або мобілізації,чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, а тому на позивача не поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Крім того, позивач був належним чином ознайомлений з копією наказу директора товариства про своє звільнення з 02 липня 2018 року, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення повноважному представнику ОСОБА_3 , а тому строк звернення позивач до суду сплинув 02 серпня 2018 року.

В березні 2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що на час початку проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом позивачем, діяв особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року, коли набув чинності Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року та цей особливий період триває станом на теперішній час, а також існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України. Зазначає, що йому особисто ні трудова книжка не вручалися.

В березні 2019 року відповідач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що у відзиві на позовну заяву вже подавалися аргументовані та законодавчо підкріплені пояснення щодо видачу трудової книжки особі, які діє від імені позивача.

В судове засідання позивач не з`явився, при подачі позову до суду просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позов, просить відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріли справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно наказу № РЕ 8-К від 02 квітня 2018 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду комірника ТОВ «Рівненський елеватор», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Наказом № РЕ 16К від 19 червня 2018 року про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнений з роботи з 16 травня 2018 року з посади комірника в зв`язку з припиненням трудового договору внаслідок призову на військову службу (п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 14).

Довідкою т.в.о. військового комісара Бершадського районного військового комісаріату ОСОБА_5 № 1748 від 22 жовтня 2018 року повідомлено, що ОСОБА_2 призваний на строкову військову службу 16 травня 2018 року, наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 205 від 16 травня 2018 року та направлений в військову частину НОМЕР_1 (К62/4015) станція Запоріжжя (а.с. 10).

Батько ОСОБА_2 ОСОБА_3 скерував на адресу ТОВ «Рівненський елеватор» (м. Київ, вул. Є.Сверстюка, 2-А, оф. 510) довідку про те, що його син ОСОБА_2 був дійсно призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_3 15 травня 2018 року, в даний час проходить строкову військову службу в Збройних Силах України в м. Запоріжжя, військова частина НОМЕР_1 , а тому просить зберегти за його сином робоче місце і заробітну плату, оскільки сам ОСОБА_2 повідомити дану обставину не може, так як мобільні телефони у призовників вилучені (а.с. 11).

З довідки № 1033 від 18 травня 2018 року, виданої військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що ОСОБА_2 дійсно був призваний на строкову військову службу 15 травня 2018 року Бершадським районним військовим комісаріатом та відправлений на обласний збірний пункт м. Козятин, для подальшої відправки у військову частину (а.с. 12).

25 травня 2018 року директор ТОВ «Рівненський елеватор» І.Г. Шевченко направив листа вих.. № 87/05-2018, скерованого на адресу комірника ЗС с. Флорине ТОВ «Рівненський елеватор» Попука М.В. щодо надання письмових пояснень, оскільки останній не з`явився 15 травня 2018 року на роботу, на телефонні дзвінки не відповідав, про причини відсутності не повідомляв (а.с. 13).

Листом директора ТОВ «Рівненський елеватор» І.Г. Шевченка вих.. № 108/06-2018 від 19 червня 2018 року, скерованого на адресу ОСОБА_2 , останньому повідомлено про звільнення його з роботи згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на повідомлено про необхідність явки до зернового складу с. Флорине ТОВ «Рівненський елеватор» чи за юридичною адресою товариства для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки та направлено копію наказу про припинення трудового договору (а.с. 15).

Довідкою № 373 від 07 червня 2018 року, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з 18 травня 2018 року по 18 листопада 2019 року перебуває на строковій військовій службі у Національній гвардії України (а.с. 16).

30 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до директора ТОВ «Рівненський елеватор» Шевченко І.Г. про скасування наказу № РЕ 16-К від 19 травня 2018 року про звільнення та поновити його на роботі із забезпеченням гарантії збереження місця роботи та середнього заробітку на час перебування його на військовій службі за призовом (а.с. 17-18).

05 грудня 2018 року директор ТОВ «Рівненський елеватор» І.Г. Шевченко направив на адресу ОСОБА_2 листа за вих.. № 221/12-2018, в якому повідомив, що у ТОВ «Рівненський елеватор» відсутні законні підстави щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі (а.с. 23).

Довідкою № 323 від 20 листопада 2018 року, виданою начальником відділення кадрів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_8 дійсно проходив строкову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 18 травня 2018 року по 21 червня 2018 року, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21 червня 2018 року № 129 ОСОБА_8 виключений зі списків особового складу та переміщений для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 (а.с. 21).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Із змісту цієї норми вбачається, що для вирішення питання про наявність у працівника права на гарантії, передбачені нею, мають значення види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі по тексту - Закон № 1932-XII ), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі по тексту - Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Положеннями ст. 1 Закону № 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема, визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у ст. 1 Закону № 1932-XII, вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

Така ж позиція щодо визначення дії особливого періоду викладена в листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року в справі № 800/582/14, який, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, Верховний Суд в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 521/12726/16-ц, встановив, що в Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.

Крім того, в рішення Ради Національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України», кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Таким чином, на час звільнення позивача існувала кризова ситуація, що загрожує Національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради Національної безпеки і оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду даного спору.

Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України, пов`язує право позивача на збереження за ним на час строкової військової служби місця роботи та посади у відповідача, а тому суд вважає, що у відповідача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2018 року ОСОБА_2 ознайомлений з Наказом № РЕ 16К від 19 червня 2018 року про припинення трудового договору, що позивач особисто підтверджує заявою на адресу директора ТОВ «Рівненський елеватор» від 30.10.2018 року (а.с.17,18).

Проте, з позовом ОСОБА_2 звернувся 30.01.2019 року, що підтверджується відбитком штемпелю пошти (а.с.25), тобто з порушенням встановленого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Посилання позивача, що він строк не пропустив, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження строків будь-яким строком не заслуговує на увагу, оскільки право на отримання належної заробітної плати залежить від того, чи буде задоволена вимога позивача про його поновлення.

Окремо слід звернути увагу, що позивач достовірно знаючи, що він буде призваний на строкову військову службу з 16.05.2018 року, завчасно, а саме ще 10.05.2018 року дав довіреність своєму батькові на представлення своїх інтересів, в тому числі і в суді (а.с.47). Батько позивача надіслав до ТОВ «Рівненський елеватор» лист без дати, яким повідомив відповідача, про те, що його син призваний на строкову службу та з проханням зберегти за ним робоче місце (а.с.11). Листом ТОВ «Рівненський елеватор» твід 19.06.2018 року повідомив відповідача про його звільнення та надіслав копію наказу про звільнення, яку повноважний представник позивача батько ОСОБА_3 отримав, що підтверджується копією підпису батька на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.44-46). З викладеного вбачається, що позивач мав можливість , звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів саме через свого повноваженого представника.

Згідно вимог статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом, встановленим статтею 127 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Законодавство не передбачає переліку підстав, що дають право суду поновити строк звернення з позовом. Це питання вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням усіх тих причин, які призвели до несвоєчасного звернення за захистом трудового права.

Якщо суд, всебічно дослідивши матеріали справи, встановить, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, він відмовляє у позові. Пропуск без поважних причин місячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд встановить, що позов є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 p.).

Таким чином, дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, таких доказів наразі не надано позивачем, що позбавляє суд можливості поновити позивачу строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права на поновлення на роботі, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині поновлення на роботі.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, також не підлягає задоволенні вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України питання про судові витрати не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 36, 119, 233, 234 КЗпП України, Законом України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.ст. 4,5 10, 11, 58, 60,77- 81, 82, 127, 131, 141, 208, 209, 212- 215, 218, 224-233 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський елеватор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.04.2019 року.

Суддя Н.О.Яровенко