Номер провадження 2/754/5891/19 Справа №754/7823/19
30 липня 2019 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, -
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2010 року по 2013 рік перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Ввід спільного проживання вони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як зазначає позивач, син постійно проживає разом з відповідачем. Він постійно піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, в добровільному порядку сплачує кошти на утримання сина. Однак, відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, в зв`язку з чим він був змушений звертатись до суду. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2015 року його позов було задоволено та визначено спосіб його участі у вихованні дитини. Проте відповідач продовжує чинити перешкоди у побаченнях та спілкуванні з сином, вчиняє дії, які унеможливлюють виконання його батьківського обов`язку щодо виховання дитини, а також не виконує рішення суду в частині надання йому можливості проводити разом з сином відпочинок для оздоровлення щорічно взимку та влітку протягом 4 тижнів.
Позивач вказує на те, що 11.05.2019 року ним відповідно до ст.157 СК України було направлено відповідачу рекомендованого листа, в якому він просив надати дозвіл, оформлений в нотаріальній формі, на виїзд дитини за кордон в період з 08.06.2019 року по 27.08.2019 року до Туреччини, Греції, Франції, Італії, Австрії, Швейцарії, Хорватії, Болгарії, оскільки плануються поїздки до Туреччини з 08.06.2019 року по 22.06.2019 року, Хорватії з 13.07.2019 року по 27.07.2019 року, Греції з 10.08.2019 року по 24.08.2019 року. Вказаний лист відповідачем було отримано 15.05.2019 року, однак вона відмовилась надавати такий дозвіл.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон за вказаний період до вищезазначених країн не порушить прав відповідача та не позбавить її можливості брати участь у вихованні дитини, позивач просить задовольнити його вимоги, а також покласти на відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.05.2019 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, про розгляд справи повідомлялась належним чином.
Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, визначеному ст.280 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 04.09.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 10.12.2015 року, зобов`язано відповідача не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з сином та встановлено порядок спілкування ОСОБА_6 з сином, зокрема, встановлено порядок відпочинку зимою та літом для відпочинку та оздоровлення протягом чотирьох тижнів, узгоджених з матір`ю дитини.

11.05.2019 року позивачем направлено на адресу відповідача листа щодо літнього відпочинку сина, в якому позивач просив відповідача надати нотаріальний дозвіл на поїздку дитини до Туреччини, Греції, Франції, Італії, Австрії, Швейцарії, Хорватії, Болгарії у період з 08.06.2019 року до 24.08.2019 року, а також окремий дозвіл на виїзд до півострову Крим. Вказаний лист отримано відповідачем 15.05.2019 року, однак, дозволу відповідачем не надано.

Відповідно позовної заяви, позивач в особі свого представника просить надати малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Туреччини, Греції, Франції, Італії, Австрії, Швейцарії, Хорватії, Болгарії на період з 08.06.2019 року по 27.08.2019 року, протягом якого плануються поїздки до Туреччини з 08.06.2019 року по 22.06.2019 року, Хорватії з 13.07.2019 року по 27.07.2019 року, Греції з 10.08.2019 року по 24.08.2019 року у супроводі батька ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди та супроводу матері ОСОБА_4 з метою відпочинку та оздоровлення з обов`язковим поверненням дитини в Україну до постійного місця проживання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Так, 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав.

У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на виїзд до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема Сімейного Кодексу України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Проте, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, а також враховуючи те, що позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у чітко визначений період та з визначенням країни виїзду, а відповідач в добровільному порядку згоди на виїзд дитини не надає, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки такий виїзд не порушить прав відповідача, а навпаки, такий виїзд спрямований на розвиток та задоволення потреб малолітньої дитини, що в даному випадку є пріоритетним.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.24, 55, 56, 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.15, 313 ЦК України, ст. ст.2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -.

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Надати малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Туреччини, Греції, Франції, Італії, Австрії, Швейцарії, Хорватії, Болгарії на період з 08.06.2019 року по 27.08.2019 року, протягом якого плануються поїздки до Туреччини з 08.06.2019 року по 22.06.2019 року, Хорватії з 13.07.2019 року по 27.07.2019 року, Греції з 10.08.2019 року по 24.08.2019 року у супроводі батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , з метою відпочинку та оздоровлення з обов`язковим поверненням дитини в Україну до постійного місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складено та підписано 31 липня 2019 року.

Суддя: