Єдиний унікальний номер 233/3594/19 Номер провадження 22-ц/804/2913/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Мальований Ю.М., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (справа № 233/3594/19, суддя Каліуш О.В., повний текст рішення складено 05 вересня 2019 року в місті Костянтинівка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

05 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 25 879,39 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалась на те, що вона з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала на посаді інженера з організації та нормування праці 1 категорії виробничого підрозділу «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку » структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 32438,82 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 25879,39 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як їй сказали, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року.

Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати після утримання обов`язкових податків та зборів за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у загальному розмірі 23 407 грн. 75 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір».

З рішенням не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись не неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідач зазначив, що підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення 23 407,75 грн. з відповідача на користь позивача виключно на підставі наданих позивачем доказів, які є неналежними. Наданий позивачем розрахунок заборгованості з заробітної плати не є належним доказом, оскільки він не містить підписів посадових осіб та не завірений печаткою відповідача.

Отже, на думку відповідача, у справі відсутні підстави та належні докази щодо нарахування позивачу заробітної плати у спірний період та наявної заборгованості з оплати праці в розмірі, визначеному судом.

Відзив на вказану апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» від позивача не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Оскільки дана справа є трудовою, ціна вказаного позову складає 25 879 грн. 39 коп., то апеляційну скаргу суд розглядає без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працювала на посаді інженером з організації та нормування праці 1 категорії.

17 липня 2017 року звільнена у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами на а.с. 4-8).

Суд вважав встановленим той факт, що при звільненні ОСОБА_1 належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.15) складає 25 879,59 грн. за період з березня 2017 року по липень 2017 року.

Надана відповідачем довідка за № 581 від 24 червня 2019 р. (а.с.36) містить інформацію про те, що доход ОСОБА_1 . за останні 6 місяців складався з нарахувань за березень 2017 року у розмірі 3 108,25 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 2 471,64 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу, що підтверджено Видатковим касовим ордером № 1123 за березень 2017 року (копія на а.с.37).

Тобто, з зазначеної довідки вбачається факт виплати відповідачем позивачу 2 471,64 грн. за першу половину березня 2017 року.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника на отримання заробітної плати, а тому частково задовольнив його позовні вимоги, із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати після утримання обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 23 407,75 грн. (25 879,59 грн. - 2 471,64 грн.).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, при звільненні не отримав усі належні йому платежі. Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку внаслідок неповно з`ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду не може бути залишено без змін.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого, заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що позивач та відповідач перебували в трудових відносинах.

З довідки, яка надана позивачем для підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вбачається, що сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по 17липня 2017 року складає 32 438,82 грн. (сума до виплати - 25 879,59 грн.) (а.с. 15).

На виконання ухвали суду першої інстанції від 06 червня 2019 року, відповідачем надано довідку за № 581/1 від 24 червня 2019 року, яка містить інформацію про те, що дохід ОСОБА_1 за останні 6 місяців складався з нарахувань за березень 2017 року в розмірі 3 108,25 грн. Сума до виплати, з урахуванням утримань, визначена в розмірі 2 471,64 грн. (а.с. 36).

Зазначена сума була виплачена позивачу 01 вересня 2017 року, що підтверджено копією видаткового касового ордеру № 1123 за вересень 2017 року (а.с. 37).

Стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 407,75 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату лише за першу половину березня 2017 року, а щодо інших сум, то відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили відсутність заборгованості перед позивачем.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними і допустимими є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано довідку, згідно якої сума нарахованої заробітної плати за березень - липень 2017 року складає 32 438,82 грн. (сума до виплати 25 879,59 грн.) (а.с. 15).

Між тим, достовірність викладеної інформації в довідці викликає сумніви.

Вказана довідка виконана на аркуші паперу формату А-4, яка містить логотип підприємства, підпис начальника ВП «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» ОСОБА_3 та бухгалтера ОСОБА_2 .

Водночас довідка не містять дати її складання, вихідного номеру, печаток та штампів підприємства, яке видало таку довідку, а тому вказану довідку не можна визнати належним та допустимім доказом заборгованості з оплати праці.

Така інформація спростовується даними із реєстру застрахованих осіб, наданою Бахмутсько - Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області на запит суду апеляційної інстанції, в якій зазначено, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 6 084,32 грн., а за період з квітня 2017 року по липень 2017 року - 0,00 грн. (а.с. 81, 82).

Відповідно до п. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Таким чином, надана позивачем довідка (а.с. 15) не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості АТ «Українська залізниця» по заробітній платі в сумі 32 438,82 грн. (а з утриманням податків - 25 879,59 грн.) за спірний період перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги відповідача є частково обґрунтовані.

На підставі досліджених доказів апеляційний суд дійшов висновку, що розмір нарахованої заробітної плати позивача в березні 2017 року складав 6 084,32 грн., що підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу (форма ОК-5, ОК-7) (а.с. 81, 82).

З довідки АТ «Українська залізниця» від 24 червня 2019 року № 581/1 вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 3 108,25 грн. (без утримання податків), що відображає її дохід за першу половину березня 2017 року, а в інші місяці нараховано 0,00 грн. (а.с. 36).

З видаткового касового ордеру № 1123 від 01 вересня 2017 року видно, що ОСОБА_1 отримала депоновану заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 2 471,64 грн. (з урахуванням утриманих податків) (а.с. 37).

Враховуючи те, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 3 108,25 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), то апеляційний суд вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем за березень 2017 року складає 2 976,07 грн. (без утримання податку та інших обов`язкових платежів), виходячи з розрахунку: 6 084,32 грн. - 3 108,25 грн. = 2 976,07 грн.

Інші докази того, що позивач в спірний період виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату, у справі відсутні. Між тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Докази виконання роботи позивачем або простою з урахуванням відповідного обліку в період з квітня по 17 липня 2017 року у справі відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення заборгованості з заробітної платі за спірний період підлягає зміні - зменшенню розміру стягнення цієї заборгованості до 2 976,07 грн. (без утримання податку та інших обов`язкових платежів), а позов ОСОБА_1 - частковому задоволенню. В іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю вимог.

Доводи відповідача про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості з заробітної плати, та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Обов`язок роботодавця стосовно виплати заборгованості з заробітної плати, не пов`язаний з настанням будь-яких форс - мажорних обставин, а випливає з вимог законодавства, що регулює трудові правовідносини.

Встановивши, що рішення суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого судом неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині розміру задоволених позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 2 976,07 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 70,50 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), із розрахунку: 2 976,07 грн. - розмір задоволених вимог помножений на 768,40 грн. - розмір судового збору, що підлягав оплаті при поданні позову, поділений на 32 438,82 грн. - розмір заявлених позовних вимог.

Від сплати судового збору за подачу позову ОСОБА_1 звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (з наступними змінами і доповненнями).

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 480 грн. (а.с. 68).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з держави на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 344,21 грн., виходячи із розрахунку: 32 438,82 грн. - 2 976,07 грн. = 29 462,75 грн. (розмір задоволених вимог за апеляційною скаргою) помножений на 1 480 грн. - розмір судового збору, що оплачений при поданні апеляційної скарги, поділений на 32 438,82 грн. - розмір вимог за апеляційною скаргою).

Враховуючи, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 70,50 грн. у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 344,21 грн., то відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню різниця у компенсації судових витрат у загальній сумі 1 273,71 грн. (1 344,21 грн. - 70,50 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2019 року в частині стягнення розміру заборгованості по заробітній платі та судових витрат змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 2 976 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят шість) гривень 07 копійок без утримання податку та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір в розмірі 1 344 гривні 21 копійка.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 19 листопада 2019 року.

Головуючий суддя: Будулуца М.С.

Судді: Мальований Ю.М.

Халаджи О.В.