ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» липня 2019 року

м. Харків

справа № 640/22940/18-ц

провадження № 22ц/818/3171/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року в складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2014 року Київським районним судом м. Харкова прийнято заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку у подвійному розмірі за попереднім договором від 19 грудня 2013 року та грошових коштів згідно розписки від 04 лютого 2014 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. за попереднім договором від 19 грудня 2013 року, 14 142, 60 грн., отриманих згідно розписки віл 04 лютого 2014 року та 1 141,43 грн. - судового збору, а всього 115 284,03 грн.

Вказав, що зазначене судове рішення набрало законної сили 07 жовтня 2014 року.

12 листопада 2014 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання.

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ляхової Т.Б. від 18 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження.

Зазначив, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року змінено в частині розміру суми стягнення та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 116 224,23 грн.

Вказав, що листом від 24 вересня 2018 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області повідомив його, що 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 частково сплачено суму боргу у розмірі 3500,00 грн., отже, станом на день пред`явлення позову сума боргу складає 111 783,43 грн.

Зазначив, що оскільки у відповідача існує перед ним грошове зобов`язання, яке виникло на підставі попереднього договору від 19 грудня 2013 року та розписки від 04 лютого 2014 року, що встановлено рішенням суду, з ОСОБА_2 підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258,15 грн.; за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року: інфляційні втрати у розмірі 27 017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927,48 грн., а разом стягнути 120 161, 59 грн. та витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258,15 грн.; за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року: інфляційні втрати у розмірі 27 017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927,48 грн., усього стягнуто 120 161, 59 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1201,62 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що правові висновки Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції при ухваленні рішення, стосуються інших правовідносин, зокрема, щодо виконання договору позики та вироку суду; що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи, оскільки зроблено висновок, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором оренди нерухомого майна, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, однак, будь-яких договорів оренди між сторонами не укладалось; що грошове зобов`язання між сторонами виникло з попереднього договору та розписки, умовами яких не передбачено строк виконання ним обов`язку з повернення коштів, отже зобов`язання не є простроченим; що позивач мав право вимагати виконання обов`язку з повернення суми завдатку у подвійному розмірі та коштів за розпискою у будь-який час, проте з відповідною вимогою до нього не звернувся, та подання до суду позову не може вважатися зверненням до нього з вимогою; що підстави застосування наслідків порушення виконання зобов`язання відсутні, оскільки будь-яких вимог йому не направлялось, отже, зобов`язання вважається таким, що виконується.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування грошовими коштами, отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. Проте, судова колегія не погоджується з розрахунком, який наведено в рішенні, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. за №2380, згідно умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у майбутньому в строк до 31 грудня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, продавцем якої є ОСОБА_2 , а покупцем - ОСОБА_1 .

Згідно пункту 3 попереднього договору продавець, якщо необґрунтовано ухиляється від укладання основного договору, повинен відшкодувати іншій стороні збитки у подвійному розмірі від суми завдатку, що становить 100 000,00 грн., що еквівалентно 12 500,00 доларів США.

Пунктом 4 попереднього договору встановлено, що сума завдатку становить 50 000,00 грн., що еквівалентно 6 250,00 доларів США, які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 до підписання цього договору (а. с. 44).

Крім того, 04 лютого 2014 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 1200,00 доларів США в рахунок вартості вищевказаної квартири (а. с. 45).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку у подвійному розмірі стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. за попереднім договором від 19 грудня 2013 року, 14 142,60 грн. (що еквівалентно 1200,00 доларів США станом на 01 липня 2014 року), отримані згідно розписки від 04 лютого 2014 року, судові витрати у розмірі 1 141,43 грн., а всього стягнуто 115 284,03 грн. (а. с. 15-18).

Заочне рішення набрало законної сили 07 жовтня 2014 року.

На виконання зазначеного заочного рішення суду Київським районним судом м. Харкова 12 листопада 2014 року видано виконавчий лист №640/3701/14-ц та постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Ляхової Т.Б. від 18 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження з його примусового виконання (а. с. 21).

З відповіді Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 24 вересня 2018 року вбачається, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження ВП 45901932 з примусового виконання виконавчого листа №640/3701/14-ц, виданого 12 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 Боржнику надано строк для добровільного виконання, але рішення суду не виконано, державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення, що становить 11 528,40 грн. На теперішній час боржником сплачено частково суму боргу на користь стягувача 10 листопада 2016 року в розмірі 3500,00 грн., на рахунок виконавчого збору у розмірі 200,00 грн. Загальна сума заборгованості на користь ОСОБА_1 складає 111 783,43 грн. (а. с. 20).

Як вбачається з інформації про виконавче провадження ВП 45901932 від 04 грудня 2018 року рішення суду не виконано (а. с. 22-24).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року змінено в частині розміру суми стягнення та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 04 лютого 2014 року у розмірі 15 082,80 грн. замість 14 142,60 грн., а всього - 116 224,23 грн. замість 115 284,03 грн.; в іншій частині судове рішення залишено без змін (а. с. 25-27).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України);

постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року (справа № 910/11249/17).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що підтверджується заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року у справі №640/3701/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 завдатку у подвійному розмірі та коштів за розпискою, яке ним не виконано.

Невиконання боржником зобов`язання та судового рішення дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу.

Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що зобов`язання за розпискою від 04 лютого 2014 року виникли між сторонами в іноземній валюті - доларах США.

Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти саме у національній валюті - гривні, і така сума в подальшому внаслідок несвоєчасного виконання ним рішення суду знецінювалась через інфляційні процеси з моменту визначення суми, що підлягає стягненню, у гривні.

За таких умов, враховуючи, що грошове зобов`язання між сторонами щодо стягнення коштів визначено за рішенням суду саме у гривні, до нього підлягають застосуванню приписи статті 625 ЦК України.

Отже, оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18); від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18).

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з наведеним позивачем розрахунком інфляційних витрат та 3% річних, який прийняв суд, виходячи з наступного.

Як вбачається з розрахунку ОСОБА_1 до нього включено суму судового збору, сплаченого ним за подачу позову у справі №640/3701/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 завдатку у подвійному розмірі та коштів за розпискою.

Проте, 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір у сумі 1141,43 грн.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18).

Як вбачається з матеріалів справи заочним рішенням суду стягнуто з відповідача суму коштів у розмірі 100 000,00 грн. за попереднім договором і 14 142,60 грн. за розпискою, що у загальному розмірі складає 114 142,60 грн. Згідно даних державного виконавця 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості сплачено суму у розмірі 3500,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості відповідача з 11 листопада 2016 року становить 110 642,60 грн.

Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року має здійснюватися на суму 114 142,60 грн., а з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року - на суму 110 642,60 грн. (114 142,60 - 3500,00).

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року змінено в частині розміру суми стягнення та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 04 лютого 2014 року у розмірі 15 082,80 грн. замість 14 142,60 грн., а всього - 116 224,23 грн. замість 115 284,03 грн.; в іншій частині судове рішення залишено без змін (а. с. 25-27).

Проте, у позовній заяві та розрахунку до неї ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3% річних саме від суми 115 284,03 грн. без урахування зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначення предмету позову є правом позивача, яким він користується на власний розсуд та самостійно визначає розмір позовних вимог та всі його складові.

Таким чином, судова колегія при розрахунку сум, що підлягають стягненню з відповідача, виходить з суми боргу, визначеної позивачем у розмірі, який відповідає вказаному в заочному рішенні суду першої інстанції, без урахування зміни цього рішення судом апеляційної інстанції та суми стягнутого судового збору.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що у розрахунку позивача при визначенні інфляційних втрат за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року вказані індекси інфляції лише за період з листопада 2016 року по вересень 2018 року, а не по листопад 2018 року, та пропущено індекс інфляції за липень 2018 року (99,3).

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне навести власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних та стягнути з відповідача грошові кошти у наступному розмірі:

інфляційні втрати:

за період з 07 жовтня 2014 року (набрання законної сили заочним рішенням суду) по 10 листопада 2016 року (часткове погашення заборгованості у розмірі 3500,00 грн.):

індекси інфляції: 102,4 (жовтень 2014) х 101,9 (листопад 2014) х 103,0 (грудень 2014) х 103,1 (січень 2015) х 105,3 (лютий 2015) х 110,8 (березень 2015) х 114,0 (квітень 2015) х 102,2 (травень 2015) х 100,4 (червень 2015) х 99,0 (липень 2015) х 99,2 (серпень 2015) х 102,3 (вересень 2015) х 98,7 (жовтень 2015) х 102,0 (листопад 2015) х 100,7 (грудень 2015) х 100,9 (січень 2016) х 99,6 (лютий 2016) х 101,0 (березень 2016) х 103,5 (квітень 2016) х 100,1 (травень 2016) х 99,8 (червень 2016) х 99,9 (липень 2016) х 99,7 (серпень 2016) х 101,8 (вересень 2016) х 102,8 (жовтень 2016) = 168,49 %

114 142,60 грн. х 168,49/100 - 114 142,60 грн. = 78 176,27 грн.

за період з 11 листопада 2016 року (часткове погашення заборгованості у розмірі 3500,00 грн.) по 04 грудня 2018 року (пред`явлення позову):

індекси інфляції:101,8 (листопад 2016) х 100,9 (грудень 2016) х 101,1 (січень 2017) х 101,0 (лютий 2017) х 101,8 (березень 2017) х 100,9 (квітень 2017) х 101,3 (травень 2017) х 101,6 (червень 2017) х 100,2 (липень 2017) х 99,9 (серпень 2017) х 102,0 (вересень 2017) х 101,2 (жовтень 2017) х 100,9 (листопад 2017) х 101,0 (грудень 2017) х 101,5 (січень 2018) х 100,9 (лютий 2018) х 101,1 (березень 2018) х 100,8 (квітень 2018) х 100,0 (травень 2018) х 100,0 (червень 2018) х 99,3 (липень 2018) х 100,0 (серпень 2018) х 101,9 (вересень 2018) х 101,7 (жовтень 2018) х 101,4 (листопад 2018) = 127,15 %

110 642,60 грн. х 127,15/100 - 110 642,60 грн. = 30 039, 47 грн.

Всього інфляційні втрати: 78 176,27 грн. + 30 039,47 грн. = 108 215,74 грн.

Натомість, згідно розрахунку позивача інфляційні втрати складають 78 958,01 + 27 017,95 = 105 975,96 грн.

Водночас, оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки у розмірі 78 176,27 грн. + 27 017,95 = 105 194,22 грн., у межах суми, яка визначена у позовній заяві.

3% річних:

за період з 07 жовтня 2014 року (набрання законної сили заочним рішенням суду) по 10 листопада 2016 року (часткове погашення заборгованості у розмірі 3500,00 грн.):

114 142,60 грн. х 3/100 х 766 днів / 365 днів = 7186,29 грн.

за період з 11 листопада 2016 року (часткове погашення заборгованості у розмірі 3500,00 грн.) по 04 грудня 2018 року (пред`явлення позову):

110 642,60 грн. х 3/100 х 754 днів / 365 днів = 6856, 81 грн.

Всього 3% річних: 7186,29 грн. + 6856, 81 грн. = 14 043,10 грн. замість 14 185, 63 грн., які нарахував суд першої інстанції.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у загальному розмірі 119 237,32 грн., що складається з інфляційних втрат у розмірі 105 194,22 грн. (78 176,27 грн. за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року та 27 017,95 грн. за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року) та 3% річних у розмірі 14 043,10 грн. (7186,29 грн. за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року та 6856,81 грн. за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що правові висновки Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції при ухваленні рішення, стосуються інших правовідносин, зокрема, щодо виконання договору позики та вироку суду, є необґрунтованими, оскільки у цих судових рішеннях висловлена правова позиція щодо застосування статті 625 ЦК України до правовідносин, що виникли внаслідок невиконання договору та судового рішення, що є аналогічними спірним правовідносинам у даній справі.

Посилання ОСОБА_2 щодо того, що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи, оскільки зроблено висновок, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором оренди нерухомого майна, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, однак будь-яких договорів оренди між сторонами не укладалось, є безпідставним, оскільки судом першої інстанції не встановлювались обставини щодо укладення між сторонами договору оренди, а наведено цитату з судового рішення Верховного Суду України у якості посилання на відповідну правову позицію, що висловлена в аналогічних правовідносинах та підлягає застосуванню у цій справі.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що грошове зобов`язання між сторонами виникло з попереднього договору та розписки, умовами яких не передбачено строк виконання ним обов`язку з повернення коштів, отже зобов`язання не є простроченим; що позивач мав право вимагати виконання обов`язку з повернення суми завдатку у подвійному розмірі та коштів за розпискою у будь-який час, проте з відповідною вимогою до нього не звернувся, та подання до суду позову не може вважатися зверненням до нього з вимогою; що підстави застосування наслідків порушення виконання зобов`язання відсутні, оскільки будь-яких вимог йому не направлялось, отже зобов`язання вважається таким, що виконується, є неспроможними, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, підтверджене судовими рішеннями, яке боржником належним чином не виконується, та відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Крім того, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Зазначений висновок викладено у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що зобов`язання не є простроченим, оскільки ОСОБА_1 не звертався до нього з будь-якими вимогами, окрім позовної заяви, не можуть бути взяті до уваги.

Таким чином, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, яке не виконується боржником належним чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума у загальному розмірі 119 237,32 грн., що складається з інфляційних втрат у розмірі 105 194,22 грн. (78 176,27 грн. за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року та 27 017,95 грн. за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року) та 3% річних у розмірі 14 043,10 грн. (7186,29 грн. за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року та 6856,81 грн. за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сума заборгованості зменшенню з 120 161, 59 грн. до 119 237, 32 грн.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 99,23%, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1192,37 грн. (1201,62*99,23%), замість стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1201, 62 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 також задоволено частково, на 0,77% (100% - 99,23%), відповідно з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 13,88 грн. (1201,62*150/100 = 1802,43 грн.; 1802,43 грн.* 0,77/100 = 13,88).

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1178,49 грн. (1192,37-13,88).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року - змінити в частині стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 119 237, 32 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1178,49 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

С.С. Кругова

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.