КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/2423/18 Головуючий у суді І інстанції Тетервак Н.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 9 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначив, що 10 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого він передав позичальнику у борг грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, що згідно офіційного валютного (обмінного) курсу НБУ, встановленого на момент укладення даного договору еквівалентно 53 817 грн 26 коп, на строк в один рік, тобто до 10 березня 2018 року. Проте у встановлений строк кошти не повернуто позикодавцю, а 8 травня 2018 року він дізнався, що позичальник помер і його син ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 8 травня 2018 року, відповідно до якого успадкував квартиру АДРЕСА_1 , яка належала позичальнику на праві власності. Після цього позивач направив на відому йому адресу відповідача кредиторську вимогу про повернення позики, втім вона була проігнорована.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути у порядку спадкування з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором безпроцентної позики від 10 березня 2017 року в сумі 2 000 доларів США та понесені судові витрати.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 9 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не дотримано законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника, який прийняв спадщину, тому він втратив право вимоги до останнього.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що фактичні обставини справи свідчать про те, що на момент смерті ОСОБА_2 31 жовтня 2017 року строк дії договору позики не закінчився, оскільки грошові кошти мали бути повернуті до 10 березня 2018 року. Відповідач був достеменно обізнаний про наявність грошового зобов`язання його батька (спадкодавця) перед ним, адже кошти залучались на проведення операції онкологічного захворювання. Наведене дає підстави вважати, що відповідач не виконав свого обов`язку сповістити кредитора про відкриття спадщини, як це передбачено положеннями частини першої статті 1281 ЦК України. При цьому позивач не перебував з ОСОБА_2 в родинних чи будь-яких інших відносинах, а тому обставина того, що він обізнаний про смерть боржника є недоведеною. Отже, при вирішенні спору судом першої інстанції неправильно застосовано положеннями частин першої - третьої статті 1281 ЦК України та не надано належну оцінку наявним у справі доказам відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що про факт і дату смерті боржника позивачу було достеменно відомо, при тому що він зі своєю матір`ю, яка проживала з батьком, намагались вступити в спадщину, подавши 30 березня 2018 року до нотаріальної контори відповідну заяву, проте в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які вимоги кредитора до спадкоємця щодо повернення боргу. До часу пред`явлення до нього позову відповідач не знав про борги свого батька та не отримував жодних претензій про погашення заборгованості за договором позики. Позивач мав звернутися до нього з вимогою про повернення коштів в строк до 30 квітня 2018 року, однак не дотримався положень статті 1281 ЦК України в частині шестимісячного строку пред`явлення вимог кредитора до спадкоємців, що, як вірно вважав суд першої інстанції, є підставою для відмови у задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 10 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики у простій письмовій формі, за умовами якого позивач (позикодавець) передає у власність ОСОБА_2 (позичальнику), а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, що згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення даного договору, є еквівалентом 53 817 грн 26 коп, та зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, а саме 2 000 доларів США, не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору, тобто до 10 березня 2018 року (а.с. 7).

31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер (а.с. 15).

Із копії спадкової справи № 51/2018 (у спадковому реєстрі № 61936004), заведеної 31 січня 2018 року Іванківською районною державною нотаріальною конторою Київської області, вбачається, що після смерті позичальника до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_2 (а.с. 14, 18-19, 24).

За життя ОСОБА_2 склав заповіт від 6 грудня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Іванківської районної державної нотаріальної контори Воробей Т.П. за реєстровим № 5193 (у спадковому реєстрі № 8333403), яким на момент своєї смерті належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 (а.с. 16, 22-23).

8 травня 2018 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1401 та на його підставі зареєстрував право власності на зазначену вище однокімнатну квартиру, загальною площею 29,1 кв. м, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 10-11, 37-39).

До позовної заяви також додано кредиторську вимогу в порядку спадкування від 26 червня 2018 року про повернення позики, адресовану позивачем відповідачу, однак доказів того, що вона була відправлена або вручена останньому матеріали справи не містять(а.с. 8-9).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач пред`явив позов до спадкоємця позичальника.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.

Проте за положеннями пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Таким чином, за змістом наведених норм закону кредитор боржника або повинен подати вимогу безпосередньо спадкоємцям, або звернутись до нотаріуса з вимогою, яку нотаріус доводить до відома спадкоємців, що прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями сторін, ОСОБА_1 з моменту смерті ОСОБА_2 31 жовтня 2017 року , про яку йому було достеменно відомо, оскільки його мати більше 20 років проживала з боржником на час його смерті, приймала участь в організації похорону і не спростовано його відсутність на цих похоронах, що встановлено в суді першої інстанції, до пред`явлення позову у справі, а саме до 12 вересня 2018 року не заявляв жодних вимог до спадкоємця ні особисто, ні до нотаріуса, ні шляхом подачі позову до суду у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.

Враховуючи викладене, позивачем, як кредитором не дотримано законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника, який прийняв спадщину, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, адже кредитор втратив право вимоги до відповідача.

В апеляційній скарзі позивач вдається до помилкового тлумачення норми матеріального права, а саме статті 1281 ЦК України, яка пов`язує настання строку пред`явлення вимоги до спадкоємців саме від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з часу його обізнаності щодо наявності спадкоємців, які прийняли спадщину, або з часу настання кінцевого строку виконання зобов`язання за договором позики.

Разом з тим, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємця, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 мав можливість, в межах строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, скористатися своїм правом подати вимогу кредитора, а його посилання на те, що відповідач був обізнаний про наявність грошового зобов`язання його батька (спадкодавця) є нічим не підтвердженим припущенням.

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також зауважує, що строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 9 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній