Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 1328/5683/12

провадження № 61-5577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», Головне управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року у складі судді Білінської Г. Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 . у липні 2012 року звернувся до суду з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»), у подальшому уточненим, про порушення права на промислову власність та стягнення суми авторської винагороди у розмірі 210 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він є власником патенту на корисну модель від 25 січня 2008 року № НОМЕР_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1» та деклараційного патенту від 14 червня 2002 року № НОМЕР_2 «ІНФОРМАЦІЯ_2» і як власник патентів він запропонував Головному управлінню охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації ліцензію на згадані винаходи.

Головне управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації своїм листом від 08 липня 2009 року № 448 відмовилось від проекту та відклало вирішення цього питання на майбутнє.

Згодом позивачу стало відомо із засобів масової інформації, що КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» придбав дев`ять транспортних медичних засобів, які мають суттєві (еквівалентні) ознаки, що співпадають із формулами корисної моделі № НОМЕР_1 та деклараційного патенту № НОМЕР_2. Ці автомобілі ввезені на митну територію України із інших країн із комплектацією, що охороняється патентами позивача. При цьому відповідачі не володіють власними ліцензіями на застосування запатентованих технологій від позивача як власника інтелектуальної власності, не володіють власними охоронюваними патентами з більш раннім пріоритетом, не проводили клінічних випробувань медичних технологій, практичних лабораторних аналізів та спостережень.

Вважаючи, що його права на промислову власність порушені, він звернувся до суду з позовом.

Стислий виклад заперечень відповідачів

КЗ ЛОР «Львівський обласний центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» заперечило проти позову та зазначило, що не використовує інтелектуальної власності позивача. Відповідно до умов Грантового контракту між Європейською спільнотою, представленою Комісією Європейської спільноти, та КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за проектом «Створення транскордонної мережі пунктів екстреної медичної допомоги та інформаційно-координаційного центру у м. Львові» на виконання Національної програми створення єдиної системи надання екстреної медичної допомоги населенню України на 2006-2010 роки, затвердженої Кабінетом Міністрів України 13 липня 2006 року, та Обласної програми забезпечення безпеки дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях міст, інших населених пунктів Львівської області на 2009-2012 роки, КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у 2009 році отримав на баланс установи реанімобілі марки «VOLKSWAGEN-СRАFТЕR»у кількості 5 шт., кожен з яких є сертифікованим санітарним автомобільним транспортом на території України з відповідним сертифікованим медичним обладнанням. Зважаючи на наведене, у відповідача не було потреби використовувати інтелектуальну власність позивача. Просив у задоволенні первісного позову відмовити.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом

КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у березні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним патент України від 25 січня 2008 року № НОМЕР_1 на корисну модель «ІНФОРМАЦІЯ_1», зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , визнати недійсним повністю деклараційний патент від 17 березня 2003 року № НОМЕР_2 на винахід «ІНФОРМАЦІЯ_2», зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 . Окрім цього, у зустрічному позові просить зобов`язати Державний департамент інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру патентів України на винаходи та корисні моделі про визнання недійсним патенту України на корисну модель від 25 січня 2008 року № НОМЕР_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1», зареєстрованого на ім`я ОСОБА_1 , та патенту від 17 березня 2003 року № НОМЕР_2 на винахід «ІНФОРМАЦІЯ_2 », зареєстрованого на ім`я ОСОБА_1

Підставою для визнання патентів недійсними вважав те, що зареєстровані корисні моделі та винаходи не є новими, оскільки сукупність ознак корисної моделі та сукупність ознак винаходу стали загальнодоступними в світі до дати подання заявок на їх реєстрацію.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції зазначив, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції належним чином не з`ясував усіх ознак запатентованих корисних моделей і винаходів, включених до незалежних пунктів їх формул та не перевірив фактів використання відповідачами кожної з цих або окремих їх ознак. Не встановлено, в яких саме автомобілях використовуються запатентовані корисні моделі, винаходи, та суб`єктів, які виготовили продукт, здійснили його імпорт (ввезення) і застосовують його, а також суб`єктів, які застосовують процес, що охороняється патентом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю. У задоволенні позову КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року щодо встановлення питання, чи використовуються запатентовані позивачем корисні моделі, винаходи у автомобілях, які є у використанні відповідача, сторонам запропоновано провести відповідну експертизу, від оплати та проведення якої сторони відмовились. Таким чином, судом були вичерпані можливості здобуття доказів у справі, а тому під час прийняття рішення суд виходив із доказів, наданих сторонами. Суд першої інстанції також зазначив, що позивач не надав і суд не здобув будь-яких доказів на підтвердження того, що реанімобілі, які поступили на баланс відповідача, були виготовлені із застосуванням процесу, який охороняється патентом, та використані КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.

У частині вирішення зустрічного позову суд першої інстанції встановив, що КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» не зазначив, які його права як позивача за зустрічним позовом порушені, не визначив належне коло відповідачів, зокрема не залучив до участі у справі Державний департамент інтелектуальної власності України, до якого пред`явлено позовні вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову, а в частині вирішення справи за зустрічним позовом рішення суду першої інстанції не переглядалось, оскільки не оскаржувалось. Апеляційний суд зазначив, що факт отримання відповідно до Грантового контракту відповідачем реанімобілів марки «VOLKSWAGEN-СRАFТЕR», не є використанням запатентованого винаходу і, відповідно, не є порушенням прав, що випливають з патенту. На виконання вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року, суд першої інстанції запропонував сторонам провести експертизу для дослідження об`єктів права інтелектуальної власності, від оплати та проведення якої сторони відмовились. Таким чином, суд першої інстанції, за висновками апеляційного суду, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача. Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення, ОСОБА_1 не надав.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у грудні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, постановити нове рішення про задоволення його позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Заявник зазначає, що суди не дослідили обставини, якими обґрунтовувались вимоги позову ОСОБА_1 , не встановили, чи є інші фактичні дані, які впливають на правильність вирішення спору, не врахували, що формули винаходу та корисної моделі не спростовані відповідачем. Вважає, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 володіє деклараційним патентом на винахід від 14 червня 2002 року № НОМЕР_2 «ІНФОРМАЦІЯ_2» та патентом від 25 січня 2008 року № НОМЕР_1 на корисну модель «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Позивач як власник патентів запропонував Головному управлінню охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації ліцензію на використання проекту № 3617 «Мобільний транспортний госпіталь» згідно з частинами п`ятою-восьмою статті 28 Закону України «Про охорону права на винаходи і корисні моделі».

У зв`язку із фінансово-економічними проблемами Головне управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації відмовилось від проекту та відклало вирішення цього питання на майбутнє.

У подальшому, із засобів масової інформації позивач дізнався про придбання КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» дев`яти реанімобілів, які мають суттєві (еквівалентні) ознаки, що співпадають із формулами патенту № НОМЕР_1 та деклараційного патенту № НОМЕР_2.

Судом встановлено, що відповідно до умов Грантового контракту між Європейською спільнотою, представленою Комісією Європейської спільноти, та КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за проектом «Створення транскордонної мережі пунктів екстреної медичної допомоги та інформаційно-координаційного центру у м. Львові», на виконання Національної програми створення єдиної системи надання екстреної медичної допомоги населенню України на 2006-2010 роки, затвердженої Кабінетом Міністрів України 13 липня 2006 року за № 402-р, та Обласної програми забезпечення безпеки дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях міст, інших населених пунктів Львівської області на 2009-2012 роки, КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у 2009 році отримав на баланс установи реанімобілі марки «VOLKSWAGEN-СRАFТЕR» у кількості 5 штук, кожен з яких є сертифікованим санітарним автомобільним транспортом на території України з відповідним сертифікованим медичним обладнанням та повіркою інспекціями ДАІ, ДП «Держхімпрофнагляд» та ДП «Державтотрансндіпроект».

Перелік оснащення бригади швидкої медичної допомоги КЗ ЛОР «Львівського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» відповідає «Примірному переліку оснащення виїзної бригади швидкої медичної допомоги», затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 серпня 2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстреної медичної допомоги населенню в Україні».

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» законодавство України про охорону прав на винаходи (корисні моделі) базується на Конституції України і складається із цього Закону, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну таємницю» та інших нормативно-правових актів.

Частиною третьою статті 426 ЦК України передбачено, що використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Набуття права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок засвідчується патентом (частина перша статті 462 ЦК України).

Обсяг правової охорони визначається формулою винаходу, корисної моделі, сукупністю суттєвих ознак промислового зразка. Тлумачення формули повинно здійснюватися в межах опису винаходу (корисної моделі) та відповідних креслень (частина друга статті 462 ЦК України, частина п`ята статті 6 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі»).

У статті 1 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» визначено, що:

- винахід (корисна модель) - результат інтелектуальної діяльності людини в будь-якій сфері технології;

- патент (патент на винахід, деклараційний патент на винахід, деклараційний патент на корисну модель, патент (деклараційний патент) на секретний винахід, деклараційний патент на секретну корисну модель) - охоронний документ, що засвідчує пріоритет, авторство і право власності на винахід (корисну модель).

Відповідно до статті 463 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель та промисловий зразок є: 1) винахідник, автор промислового зразка; 2) інші особи, які набули прав на винахід, корисну модель та промисловий зразок за договором чи законом.

Майновими правами інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок є: 1) право на використання винаходу, корисної моделі, промислового зразка; 2) виключне право дозволяти використання винаходу, корисної моделі, промислового зразка (видавати ліцензії); 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню винаходу, корисної моделі, промислового зразка, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок належать володільцю відповідного патенту, якщо інше не встановлено договором чи законом (стаття 464 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» патент надає його власнику виключне право використовувати винахід (корисну модель) за своїм розсудом, якщо таке використання не порушує прав інших власників патентів. Використанням винаходу (корисної моделі) визнається: виготовлення продукту із застосуванням запатентованого винаходу (корисної моделі), застосування такого продукту, пропонування для продажу, в тому числі через Інтернет, продаж, імпорт (ввезення) та інше введення його в цивільний оборот або зберігання такого продукту в зазначених цілях; застосування процесу, що охороняється патентом, або пропонування його для застосування в Україні, якщо особа, яка пропонує цей процес, знає про те, що його застосування забороняється без згоди власника патенту або, виходячи з обставин, це і так є очевидним. Продукт визнається виготовленим із застосуванням запатентованого винаходу (корисної моделі), якщо при цьому використано кожну ознаку, включену до незалежного пункту формули винаходу (корисної моделі), або ознаку, еквівалентну їй. Процес, що охороняється патентом, визнається застосованим, якщо використано кожну ознаку, включену до незалежного пункту формули винаходу, або ознаку, еквівалентну їй.

Згідно з частиною п`ятою статті 28 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисну модель» патент надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати винахід (корисну модель) без його дозволу, за винятком випадків, коли таке використання не визнається згідно з цим Законом порушенням прав, що надаються патентом.

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення.

Суди, встановивши на підставі доказів, яким надано належну правову оцінку, ті обставини, що позивач не довів, що КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» допустив порушення виключних прав ОСОБА_1 на винахід, корисну модель, а саме використання без дозволу його винаходу «ІНФОРМАЦІЯ_2» та корисну модель «ІНФОРМАЦІЯ_1», дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суди не дослідили обставини, якими обґрунтовувались вимоги позову ОСОБА_1 , не встановили, чи є інші фактичні дані, які впливають на правильність вирішення спору, не врахували, що формули винаходу та корисної моделі не спростовані відповідачем, Верховний Суд врахував таке.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Оскільки позивач у встановленому процесуальним законом порядку не заявив клопотання про проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, суди дослідили наявні у матеріалах справи докази у порядку статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

З огляду на наведені вимоги процесуального закону Верховним Судом враховано, що позивач не використав у встановленому процесуальним законом порядку право подати клопотання про проведення судової експертизи з метою встановлення, чи використано його корисну модель та винахід КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а тому висновки судів про недоведеність позовних вимог є законними та обґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко