Справа № 461/970/18 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2131/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , представника позивача ОСОБА_4 , представника органу опіки та піклування Когут Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 серпня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Радченка В.Є., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про розірвання договору найму житла та виселення, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про розірвання договору найму житла та виселення.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що його дружина ОСОБА_5 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , передала квартиру в найм для проживання відповідачу ОСОБА_1 за договором від 22.09.2008 р. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а власником вказаної квартири став позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2015 р.

Згідно з ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. У зв`язку з необхідністю використання житла для власного проживання він неодноразово направляв відповідачу ОСОБА_1 попередження про розірвання договору найму житла та пропонував звільнити квартиру разом з іншими особами. Відповідач на звернення позивача не бажає звільнити квартиру, чим перешкоджає позивачу у здійсненні його права власності.

Просив суд розірвати договір найму квартири АДРЕСА_1 , укладений 22.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які проживають разом з ним, з квартири АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житла.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про розірвання договору найму житла та виселення - задоволено.

Розірвано договір найму квартири АДРЕСА_1 , укладений 22.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Виселено ОСОБА_1 та його малолітнього сина, що проживає разом ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 267 грн. 60 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 серпня 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, судом порушено норми процесуального права. Вважає потребу позивача у спірному житлі надуманою, а чергове звернення позивача до суду зловживанням процесуальними правами, спрямованим не на реальне проживання у спірній квартирі, а на виселення наймачів з метою продажу такої.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази попередження відповідача про прийняте позивачем рішення про дострокове розірвання договору найму житла. Стверджує, що обставини попередження у 2016 році ОСОБА_3 ОСОБА_1 про розірвання договору найму житла судом першої інстанції безпосередньо не досліджувались у даній справі.

Зазначає, що судом не вжито заходів для обов`язкової участі органу опіки та піклування для захисту малолітньої особи при вирішенні питання про її виселення.

Вважає, що судом безпідставно стягнуто з нього витрати на професійну правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази понесених відповідачем таких витрат.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 22 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір на здачу житлової площі у винайм на постійно, а саме квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір оренди житла укладений безстроково.

Сторони в суді визнали, що малолітній син відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2009 року зареєстрований у спірній квартирі на підставі заяви власника квартири ОСОБА_5 від 04.03.2009 року, яка не заперечила щодо реєстрації сина піднаймача ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла.

Власником квартири АДРЕСА_1 став позивач ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50106056 від 17.12.2015 р. Право власності на вказану квартиру у ОСОБА_3 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2015 р., виданого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Гусар Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-798. Цю квартиру позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв у спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, до позивача ОСОБА_3 , який успадкував вищевказану квартиру, перейшли права та обов`язки наймодавця по договору на здачу житлової площі у винайм, оскільки такий станом на день прийняття позивачем спадщини не припиняв своєї чинності, не був розірваним або визнаним недійсним.

Як вбачається з довідки з місця проживання і прописки № 2670 від 12.03.2018 р., у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані піднаймачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не є співвласниками квартири. Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 02.10.2008 року зареєстрований у спірній квартирі за договором на здачу житлової площі у винайм від 22.09.2008 року, а відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у спірній квартирі з 06.03.2009 р. Дане підтверджується копією довідки з місця проживання і прописки № 2670 від 12.03.2018 р.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач ОСОБА_3 зазначав, що він є інвалідом 2 групи. Спірне жиле приміщення, квартира АДРЕСА_1 , знаходиться на першому поверсі АДРЕСА_3 . Тому займана АДРЕСА_4 квартира, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, необхідна останньому для особистого проживання по стану здоров`я.

А з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 26 червня 1995 року, вбачається, що позивач ОСОБА_3 є одним з п`яти співвласників квартири АДРЕСА_5 . Дана квартира складається із трьох кімнат житловою площею 39, 5 кв.м. та загальною площею 58, 2 кв. м. Інші співвласники квартири це двоє його дорослих дітей та колишня дружина (а.с. 58-60). Наявність на праві власності частини вище вказаної квартири, зважаючи на кількість співвласників такої, її площу, а також те, що одним із співвласників квартири є колишня дружина, яка не є членом сім`ї позивача, не спростовує пояснень позивача про те, що спірна квартира необхідна йому для власного проживання за станом здоров`я.

Тому мотиви апеляційної скарги про те, що відсутня потреба позивача у спірному житлі і така є надуманими, колегія суддів вважає безпідставними та не спростованими відповідачем. Окрім того, доводи апелянта про те, що позивач зловживає процесуальними правами, його дії спрямовані не на реальне проживання у спірній квартирі, а на виселення наймачів з метою продажу такої не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Судом також встановлено, що позивач неодноразово пропонував відповідачу впродовж двох місяців звільнити квартиру разом з іншими особами, неодноразово повідомляв відповідача про необхідність звільнення спірної квартири, що підтверджується:

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 22.07.2016 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту. Копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення підтверджує, що відповідач ОСОБА_1 особисто отримав попередження про розірвання договору найму житла від 22.07.2016 р. (а.с.33).

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 25.07.2016 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту (а.с. 34).

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 28.07.2016 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту. (а.с. 35).

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 02.12.2017 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту. (а.с. 36).

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 05.12.2017 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту(а.с. 37).

- копією попередження про розірвання договору найму житла від 05.02.2018 р. Направлення даного попередження підтверджується копіями квитанції, опису конверту (а.с. 38).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне житло необхідне позивачу ОСОБА_3 для особистого проживання ним дотримано всіх необхідних передумов для розірвання договору найму житла та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 та необхідність розірвати договір найму квартири АДРЕСА_1 , укладеного 22.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що неотримання у відділенні пошти відповідачем вище перелічених попереджень про розірвання договору найму житла жодним чином не може свідчити про недотримання позивачем законодавчо встановленої процедури розірвання договору найму житла.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Умови та порядок укладення й припинення договору найму жилого приміщення в будинках приватного житлового фонду врегульовані главою 59 ЦК України і главою 6 ЖК Української РСР.

За договором найму житла одна сторона (власник житла, наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ст. 810 ч.1 ЦК України).

Частиною 1 ст. 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Як передбачено ч. 1 ст. 822 ЦК України, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (ч. 2 ст. 763 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Статтею 159 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Відповідно до статті 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Зважаючи на викладене, до позивача, як до наймодавця, перейшли права та обов`язки за договором на здачу житлової площі у винайм від 22.09.2008 року.

Судом першої інстанції правильно враховано, висновки викладені у постанові Верховного суду України від 20 червня 2018 року у справі №461/1561/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання договору найму житла недійсним, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, де встановлено, що позивач у порядку, передбаченому статтею 168 ЖК УРСР, як власник спірної квартири, скористався своїм правом на припинення договірних відносин найму спірної квартири із відповідачем. Тому зайняття останнім указаного житла є порушенням права ОСОБА_3 на користування та розпорядження своїм майном. У цій постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що, встановивши факт відповідності оспорюваного договору найму вимогам чинного законодавства та відсутності підстав для його припинення з наведених у позові обставин, суди не врахували, що правомірність зайняття відповідачем квартири не є беззаперечним фактом користування нею, оскільки законодавцем захищено інститут права власності і позивач, як новий власник спірної квартири, має право на користування своїм майном. Тим більше, що позивачем в установленому законом порядку було повідомлено відповідача про свій намір використовувати спірне житло у власних інтересах.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, частиною четвертою якої передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, відповідно до ст. 825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Якщо наймач житла або інші особи, за дії яких він відповідає, використовують житло не за призначенням або систематично порушують права та інтереси сусідів, наймодавець може попередити наймача про необхідність усунення цих порушень. Якщо наймач або інші особи, за дії яких він відповідає, після попередження продовжують використовувати житло не за призначенням або порушувати права та інтереси сусідів, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму житла.

Згідно із ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Згідно зі ст. 170 ЖК УРСР при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Враховуючи наведене положення, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 як в частині виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , так і в частині виселення його малолітнього сина, що проживає разом ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази попередження відповідача про прийняте позивачем рішення про дострокове розірвання договору найму житла, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи доказами..

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду, крім договору про надання професійної правничої допомоги та акту про надання правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги, також повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є інвалідом другої групи, тому при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору. Судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави. Висновок суду в означеній частині є правильним.

Окрім того, матеріалами справи встановлено, що 10.01.2018 року між адвокатом Жаровським К.К. та ОСОБА_3 укладено угоду № 233/18 про представництво, захист прав та інтересів. До вартості послуг адвоката у даній справі зараховуються, в тому числі: надання юридичних консультацій (усних та письмових), участь у судових засіданнях.

Згідно квитанції № 34/18цс від 18.06.2018 р. адвокатом було надано юридичну консультацію, з ознайомленням документів, та було здійснено представництво інтересів довірителя в судових засіданнях, зокрема 12.03.2018 р. 30 хв., 19.04.18 5 хв., 09.07.2018 1 год. , що підтверджує витрати позивача на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат. Із даної квитанції убачається, що розрахунок представництва інтересів у суді позивача здійснений, виходячи з 40% мінімальної заробітної плати і помножений на 3 год. витраченого на надання правничої допомоги часу. Даний розрахунок колегія суддів під сумнів не ставить, оскільки матеріали справи містять достатні докази про реально надані адвокатом послуги, а відтак і реально понесені стороною витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги.

Враховуючи наведене у суд першої інстанції були всі правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 , 04.07.1985 року на користь ОСОБА_3 5 267 грн. 60 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують. Висновки суду є правильними та ґрунтуються на повному і всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Відповідно до приписів ч. 1 п.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання розподілу судових витрат відповідно до приписів ст.141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складений 08 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.