ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6692/19 Справа № 212/1643/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1643/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В., у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Швець М.Є., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійні захворювання, у зв`язку із чим, відповідно до витягу з акту огляду щодо визначення відсотку втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаного з виробництвом від 01 квітня 1982 року, йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 45%, який залишався незмінним при повторних переоглядах у 1983-1986 роках.

При повторному переогляді 22 квітня 1986 року позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40%, при повторному переогляді 14.05.1987 року позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 25 %, який залишався незмінним при повторних переоглядах у 1987-1989 роках.

При повторному переогляді 25.06.1990 року позивачу було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 40%, при наступному переогляді 25.06.1991 року позивачу було знов збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 50% та визнано людиною з інвалідності третьої групи, який залишався незмінним при повторному переогляді 30.06.1993 року.

Висновком МСЕК 25.04.1994 році позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40%.

При повторному переогляді, 19.04.1995 року ОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 45 % (первинно: 5% - катаракта обох очей з 10.04.1995 року по 01.05.1997 рік, повторно: 40% - вібраційна хвороба з 01.05.1995 року по 01.05.1997 року) з наступним переглядом 01.04.1997 року.

При повторному переогляді, 27.05.1996 рокуОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 60 % (первинно: 15% - сілікотуберкульоз, сідеросілікоз, з 13.05.1996 року по 01.05.1997 року, повторно : 45 % - вібраційна хвороба, кохлеарний неврит) з наступним переглядом 01.04.1997 року.

Висновком МСЕК 14.05.1997 року ОСОБА_1 було збільшено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 70 % та визнано людиною з інвалідності другої групи, який при наступних переоглядах у 1998 - 2001 роках, відсоток та група інвалідності залишився незмінним, та з 01.05.2001 року група була встановлена безстроково.

Висновком МСЕК 24.05.2018 року ОСОБА_1 було збільшено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 80 % ( 65 % - коніотуберкульоз, ХОЗЛ, 5%- вібрація, 5% - туговухість, 5% - катаракта) та залишено другу групу інвалідності, безстроково.

Вважає, що у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями йому спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на свою користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 187 785,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 153 680,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 1536,80 грн.

В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач з ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Наголошує на розбіжностях у вступній та резолютивній частинах рішення суду та його повним текстом. Вважає, що судом надано правову оцінку лише доводам позивача, а аргументи відповідача не взято до уваги. Вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми матеріального характеру, оскільки не звернув уваги на момент первинного встановлення у позивача відсотків втрати професійної працездатності по кожному професійному захворюванню, оскільки від цього залежить право позивача на відшкодування моральної школи та її розмір, в зв`язку з діями різних норм матеріального права в часі. Зазначає, що події, які стали підставою для звернення до суду мали місце у 1982 році та не потягли за собою виникнення у позивача цивільного права на відшкодування моральної шкоди, оскільки нормами матеріального права, які діяли на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності професійної не було передбачено право на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію лише 1 липня 1993 року.

Встановлення первинно у 1995 році та у 1996 році позивачу відсотків втрати професійної працездатності по іншім професійним захворюванням регулюються матеріальними нормами, які діяли на той період.

Зазначає, що Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 13 від 14.04.1995 року не встановлено винних осіб у спричиненні відповідних професійних захворювань. Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами. Крім того, зауважує на тому, що висновок МСЕК та Акт розслідування хронічного професійного захворювання не може бути визнаний беззаперечним доказом заподіяння позивачеві моральних страждань.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював з 13.01.1966 року по 01.10.1970 року підземним кріпильником 4-5 розряду та з 01.10.1970 року по 23.02.1982 року бурильником 5-7 розряду шахти «Октябрська» РУ ім. Комітерна Об`єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», з 01.06.1982 року був виведений працювати на поверхню стропальником, 11.10.1994 року звільнився в зв`язку з виходом на пенсію ( а.с. 10-11-зворот).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 13 від 14 квітня 1995 року, ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання: вібраційна хвороба, кохлеарний неврит, катаракта, туберкульоз ( а.с. 12)

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 29.03.2018 року, протокол № 474 у позивача встановлені професійні захворювання з діагнозами: коніотуберкульоз: сидеросилікоз першої стадії (t/t, 1/1, em, tb),пізній розвиток, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень третьої стадії, групи D. 33ТБ обох легень (дисемінований) МБТ (-), Кат.5.1. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце НК першої стадії - (захворювання професійне 1996). Вібраційна хвороба першої - другої стадії з синдромом вегетативно-сенсорної поліневропатії з дистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу другого ступеня, вираженої згинальної контрактури всіх пальців кистей, правої кисти, згинально-розгинальної контрактури в правому ліктьовому суглобі другого ступеня - захворювання професійне 1977 року, Нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з помірним зниженням слуху) - захворювання професійне 1977 року. Тринітротолуолові катаракта першої стадії обох очей - захворювання професійне 1995 року (а.с. 31).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 13 від 14.04.1995 року, причина професійних захворювань - робота позивача на протязі 11 років в умовах впливу шкідливих факторів, які перевищували нормативні показники, а саме: конструктивні недоліки машин і механізмів на яких працював потерпілий, де був присутній шум і вібрація, тривала праця з вибухівкою тринітротолуом, яка провокує захворювання на катаракту очей. (а.с.12,12-зворот).

Згідно витягу з акту огляду щодо визначення відсотку втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаного з виробництвом від 01 квітня 1982 року, ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 45% (а.с.30).

При повторному переогляді 22 квітня 1986 року позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40%, при повторному переогляді 14.05.1987 року позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 25 %, який залишався незмінним при повторних переоглядах у 1987-1989 роках ( а.с. 23,24,25,26).

При повторному переогляді 25.06.1990 року позивачу було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 40%, при наступному переогляді 25.06.1991 року позивачу було знов збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 50% та визнано людиною з інвалідності третьої групи, який залишався незмінним при повторному переогляді 30.06.1993 року ( а.с. 22,23).

Висновком МСЕК 25.04.1994 році позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40% ( а.с. 22).

При повторному переогляді, 19.04.1995 року ОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 45 % (первинно: 5% - катаракта обох очей з 10.04.1995 року по 01.05.1997 рік, повторно: 40% - вібраційна хвороба з 01.05.1995 року по 01.05.1997 року) з наступним переглядом 01.04.1997 року (а.с.22).

При повторному переогляді, 27.05.1996 рокуОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 60 % (первинно: 15% - сілікотуберкульоз, сідеросілікоз, з 13.05.1996 року по 01.05.1997 року, повторно : 45 % - вібраційна хвороба, кохлеарний неврит) з наступним переглядом 01.04.1997 року (а.с. 21).

Висновком МСЕК 14.05.1997 року ОСОБА_1 було збільшено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 70 % та визнано людиною з інвалідності другої групи, який при наступних переоглядах у 1998 - 2001 роках, відсоток та група інвалідності залишився незмінним, та з 01.05.2001 року група була встановлена безстроково (а.с.20,21).

Висновком МСЕК 24.05.2018 року ОСОБА_1 було збільшено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 80 % ( 65 % - коніотуберкульоз, ХОЗЛ, 5%- вібрація, 5% - туговухість, 5% - катаракта) та залишено другу групу інвалідності, безстроково ( а.с. 19).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки, професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і вони пов`язані з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до витягу з акту огляду щодо визначення відсотку втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаного з виробництвом від 01 квітня 1982 року, йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 45%.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 01 квітня 1982 року.

Тобто, зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка, станом на квітень 1982 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.

В зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що події, які мали місце у 1982 році, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, не потягли за собою виникнення у ОСОБА_1 цивільного права на відшкодування моральної школи, оскільки законодавство, що було чинним на момент встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

В зв`язку з вищевикладеним колегія суддів, доводи апеляційної скарги представника відповідача в цій частині, вважає прийнятними.

Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 року набрала чинності з 24.12.1999 року.

До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34).,

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» введено в дію з 1992 року.

При повторному переогляді, 19.04.1995 року ОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 45 % (первинно: 5% - катаракта обох очей з 10.04.1995 року по 01.05.1997 рік, повторно: 40% - вібраційна хвороба з 01.05.1995 року по 01.05.1997 року) з наступним переглядом 01.04.1997 року (а.с.22).

При повторному переогляді, 27.05.1996 рокуОСОБА_1 було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 60 % (первинно: 15% - сілікотуберкульоз, сідеросілікоз, з 13.05.1996 року по 01.05.1997 року, повторно : 45 % - вібраційна хвороба, кохлеарний неврит) з наступним переглядом 01.04.1997 року (а.с. 21).

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК щодо професійного захворювання катаракта обох очейвстановлено стійку втрату професійної працездатності 19.04.1995 року та щодо професійного захворювання сілікотуберкульоз, сідеросілікоз встановлено стійку втрату професійної працездатності 27.05.1996 року у зв`язку з професійним захворюванням, тобто встановлено втрату професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року ( з наступними змінами).

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 173 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20 865,00 грн., а максимальний - 834 600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів та вважає, що необхідно враховувати відсоток втрати професійної працездатності у загальному розмірі 20 %, які були первинно встановлені позивачу висновками МСЕК у 1995 та 1996 роках.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями у 1995 та 1996 роках, встановлений в судовому засіданні.

Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.

Виходячи з цих обставин та, враховуючи те, що позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача 11 років, що зазначено у Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 13 від 14 квітня 1995 року, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість наслідків отриманих професійних захворювань, наявність фізичних страждань позивача, що в свою чергу викликають моральні страждання вважає, що розмір моральної шкоди визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 80 % та його визнано людиною з інвалідністю другої групи, безстроково. При цьому колегія суддів в ході розгляду справи встановила, що позивачу первино було у 1995 році встановлено 5% втрати професійної працездатності у зв`язку з катарактою, а у 1996 році 15% у зв`язку сілікотуберкульоз, сідеросілікоз, що потягло за собою виникненя у позивача цивільного права на відшкодування моральної шкоди. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення стану здоров`я не спостерігається.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів виключно на підприємстві відповідача впродовж 11 років, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності та визнання позивача людиною з інвалідністю другої групи, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити його з 153 680,00 грн. до 40 000 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, пропорційно задоволених вимог, судовий збір у розмірі 768,40 грн. за подання позову та компенсувати відповідачу, пропорційно задоволених вимог, судовий збір у розмірі 1152,60 грн. за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2019 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 153 680,00 гривень до 40 000,00 (сорок тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2019 року змінити, зменшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судового збору з 1536 гривень 80 копійок до 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.

Компенсувати Публічному акціонерному товариства «Криворізький залізорудний комбінат» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 ( шістдесят) коп. за рахунок держави

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: