Провадження № 22-ц/4808/1208/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Мельник О.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини-інваліда, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. 25 березня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

20.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що він є особою з інвалідністю ІІ групи (інвалід з дитинства). В даний час він проживає окремо від батьків, з бабусею ОСОБА_3 . Зважаючи на інвалідність, він потребує постійного дороговартісного лікування. Відповідач є його батьком, однак з моменту розлучення з його матір`ю (2002 рік), матеріальної допомоги в добровільному порядку йому не надає. Через постійні головні болі він не має можливості працевлаштуватися та заробляти кошти для свого лікування. Державної соціальної допомоги та пенсії бабусі похилого віку, з якою він проживає, не вистачає на необхідне йому повноцінне лікування. Відповідач є здоровим, працездатним та платоспроможним, часто буває за кордоном, займаючись неофіційним підробітком, а тому має можливість надавати йому матеріальну допомогу.

Посилаючись на наведене, просив стягнути з відповідача аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно безтерміново.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання, як повнолітньої непрацездатної особи, яка є інвалідом другої групи з дитинства, в сумі 2000 гривень щомісячно починаючи з 20.12.2018 року до 01.06.2021 року.

В решті вимог позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, потребує витрат на лікування, при цьому отримувана ним державна соціальна допомога не може забезпечити його повноцінне лікування, то позовні вимоги про стягнення аліментів у заявленому позивачем розмірі є підставними. Однак, зважаючи на те, що згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією інвалідність ОСОБА_1 встановлена на строк до 01.06.2021 року, то виплату аліментів слід призначити до вказаної дати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано вимоги статті 198 СК України про те, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. На даний час він не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, оскільки має на утриманні неповнолітнього сина від іншого шлюбу, невиконані кредитні зобов`язання в банківських установах та заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг, що підтверджується наданими ним довідками.

Апелянт вважає, що лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його спроможність сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Докази, на які посилається позивач, лише доводять потребу в матеріальній допомозі, проте жодним чином не свідчать про те, що він має реальну можливість надавати таку допомогу.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги ОСОБА_2 заперечив.

Зазначив, що в апеляційній скарзі апелянт посилається на відсутність можливості надавати матеріальну допомогу, проте жодних доказів про свої доходи він не надав, а відтак апелянтом не доведено, що сума його доходів є недостатньою для утримання непрацездатного сина. Відсутні також докази і про те, що апелянт не має можливості надавати матеріальну допомогу, оскільки наявність заборгованості за кредитними зобов`язаннями не є підставою для звільнення від обов`язку, передбаченого ст. 198 СК України. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4).

На даний час позивач є повнолітнім.

З копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2456/17 від 26.09.2017 року вбачається, що позивачу встановлено діагноз: розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку (внаслідок перенесеного менінгіту), психоорганічний синдром з когнітивними порушеннями, емоційно-вольовою нестійкістю та параноїдними включеннями (а.с. 6).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №1076648 від 29.05.2018 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності, причина інвалідності - інвалід з дитинства. Інвалідність встановлена на строк до 01.06.2021 року (а.с.7).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Тисменицьким управлінням соціального захисту населення, ОСОБА_1 призначена державна соціальна допомога як інваліду з дитинства до 01.06.2021 року в сумі 1452,00 грн. (а.с. 9).

З долученого представником позивача листа Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради від 11.03.2019 року №К/243 вбачається, що станом на 11.03.2019 року гр. ОСОБА_1 не перебуває на обліку в опікунській раді з питань забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування) при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради, як особа, цивільна дієздатність якої обмежена. До Департаменту не надходило рішення суду про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1 (а.с. 30).

Також встановлено, що відповідач матеріальної допомоги позивачу не надає.

Частинами 8, 9 статті 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

З аналізу статей 198, 200 СК України слідує, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, непрацездатним та потребує витрат на лікування, при цьому отримувана ним державна соціальна допомога, яка з 01 липня 2019 року становить 1564 грн., не може забезпечити його повноцінне лікування.

Враховуючи наведені обставини та вищевказані норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на його утримання, як повнолітньої непрацездатної особи, яка є інвалідом ІІ групи з дитинства, в сумі 2000 гривень щомісячно починаючи з 20.12.2018 року до 01.06.2021 року.

Доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано вимоги статті 198 СК України, а також, що на даний час він не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, оскільки має на утриманні неповнолітнього сина від іншого шлюбу, невиконані кредитні зобов`язання в банківських установах та заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2002 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , від якого у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 54, 55, 56).

Відповідач надав суду виписку АТ «Ощадбанк» про заборгованість від 06.06.2019 року, відповідно до якої він має заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг, а також довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 06.06.2019 року та АТ «Альфа-Банк» від 11.06.2019 року, згідно яких у нього наявна кредитна заборгованість (а.с. 57, 58, 59).

Відповідно до правил статті 198 СК України батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: дочка або син є непрацездатними; непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надати таку допомогу.

Батьки не будуть зобов`язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів про те, що він є непрацездатним, що він перебуває в центрі зайнятості як безробітний, довідки про його доходи, а, отже, не доведено, що розмір його доходів є недостатнім для утримання непрацездатного сина.

Повідомлення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, подане апеляційному суду представником апелянта, про те, що ОСОБА_2 не перебуває на обліку в податкових органах ДПС області як самозайнята фізична особа і в період з 01.01.2018 року по 30.06.2019 року відсутня інформація про його доходи, не свідчить про відсутність в нього доходів. Сам ОСОБА_2 не надав пояснень за рахунок яких доходів він живе.

Згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 в період з 23.12.2018 року по 31.05.2019 року п`ять разів перетинав державний кордон України (три рази в`їзд в Україну і два рази виїзд з України) і щоразу на інших транспортних засобах (а.с. 63).

Невиконані кредитні зобов`язання у банківських установах та заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг не є підставами для звільнення від обов`язку, передбаченого ст. 198 СК України.

Посилання представника апелянта на те, що матеріали справи не містять даних про те, що повнолітній ОСОБА_1 є непрацездатним і не може працювати, спростовуються матеріалами справи, зокрема посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с. 9), за даними якого ОСОБА_1 є інвалідом дитинства ІІ групи, інвалідність встановлена до 01.06.2021 року; довідкою МСЕК (а.с. 7); випискою обласної психоневрологічної лікарні №3 із медичної карти стаціонарного хворого №2456/17 (а.с. 6).

В силу статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 року №1317, підставою для встановлення ІІ групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Критеріями встановлення ІІ групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому ІІ ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи, в тому числі і обмеження здатності до трудової діяльності ІІ ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до виконання трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів та (чи) спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб.

Отже, встановлення ОСОБА_1 . ІІ групи інвалідності свідчить про те, що він є непрацездатною особою і додаткових доказів не потребує.

Твердження апелянта про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його спроможність сплачувати аліменти у заявленому розмірі, є безпідставними, оскільки в силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України даний обов`язок покладено на відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року