ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/12285/19

Провадження № 22-ц/818/5214/19

05 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2019 року (суддя Шестак О.І.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання батьківства і внесення змін до актового запису про народження - даних про батька, -

встановив:

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства і внесення змін до актового запису про народження - даних про батька, в якій позивач просить визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України.

12.08.2019 року позивач подав до суду заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладення заборони на виїзд ОСОБА_4 за межі України.

В обґрунтування заяви зазначив, що відповідач має наміри найближчим часом вивезти дитину на постійне місце проживання за межі України в США, що підтверджується наявністю у дитини закордонного паспорту і особистим листуванням відповідача з позивачем, де зазначається про такий намір. Наразі для вчинення вказаних дій відповідачу не потрібно отримувати згоду позивача на виїзд дитини, в зв`язку із відсутністю документального підтвердження його батьківства.

Також заявник звертав увагу суду на те, що для з`ясування обставин, які мають значення по справі, імовірним є призначення судово-генетичної експертизи, обов`язковою умовою проведення якої є прибуття всіх учасників експертизи у визначений експертною установою час. Перебування ж дитини за межами України може призвести до неможливості проведення такої експертизи або відтермінувати її проведення на невизначений час.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що не застосування заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що повністю погоджується з постановленою ухвалою районного суду.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 стаття 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суддя виходив з того, що забезпечення позову шляхом встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України не передбачено нормами ст. 150 ЦПК України.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Накладення заборони виїзду за межі України на час розгляду справи не входить до переліку заходів забезпечення позову, визначених ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

При цьому, заборона виїзду за межі України не може належати до інших видів забезпечення позову.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України може бути вирішене лише на стадії виконання судових рішень, у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 441 ЦПК України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" визначено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

З аналізу наведеної норми слідує, що обмеження громадянина України у виїзді за кордон не пов`язується з розглядом цивільних справ.

Таким чином, суддя дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову шляхом заборони ОСОБА_4 виїжджати за межі України.

Враховуючи те, що ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко