Номер провадження: 22-ц/813/4338/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/21717/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_2 , правонаступниками якого є - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 2) ОСОБА_5 , 3) ОСОБА_6 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) Одеська міська рада, 2) Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, заапеляційною скаргою адвоката Батуріної Ганни Олександрівни - представника ОСОБА_5 та апеляційною скаргою адвоката Кобилянського Михайла Юрійовича - представника ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Загороднюка В.І. о 12 годині 29 хвилині 14 грудня 2018 року, повне рішення виготовлено 21 січня 2019 року,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у серпні 2018 року позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , правонаступниками якого є - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ; 3) витребувати від ОСОБА_6 підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., що входить до загальної площі - 450 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 та передати зазначене приміщення власнику - ОСОБА_1 ; 4) усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_6 з підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., що входить до загальної площі - 450 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2005 року ОСОБА_7 набув право власності на підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2016 р., укладеного між ним та ОСОБА_7 , він є власником підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м.. 11.11.2017 р. при спробі увійти до належного йому підвального приміщення було з`ясовано, що воно зайняте відповідачем, який надав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 25.02.2016 року підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., до складу якого входить і належне йому підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м..

Первинне право власності на підвальне приміщення, площею - 450 кв. м., виникло у ОСОБА_2 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року. 20.07.2006 року ОСОБА_2 продав підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., ОСОБА_5 , який у свою чергу 04.08.2006 року продав це приміщення ОСОБА_8 .. 12.10.2006 року ОСОБА_8 продала підвальне приміщення ОСОБА_9 , який у свою чергу 16.02.3013 року продав підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., ОСОБА_6 ..

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Отже, перше відчуження ОСОБА_2 підвального приміщення ОСОБА_5 відбулося на підставі скасованого рішення суду. Таким чином, спірне приміщення незаконно вибуло з власності ОСОБА_7 , а тому укладанням 20.07.2006 року спірного договору купівлі-продажу між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушено публічний порядок, що є підставою для визнання даного договору купівлі-продажу недійсним. Рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 отримав у власність спірне нерухоме майно, скасовано, а тому правові підстави, відповідно до яких відповідач ОСОБА_2 набув право відчужувати спірне майно, відсутні.

Неодноразовий перепродаж спірного майна, який не був пов`язаний з фактичним та юридичним припиненням володіння попереднього продавця та вступом у володіння кожного наступного набувача, не може бути підставою для припинення права власності ОСОБА_7 на спірне майно та виникнення права власності у інших осіб. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами статті 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. Таким чином, за правилами ст. 388 ЦК України, як власник спірного підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м, він має право вимагати повернення собі від добросовісного набувача ОСОБА_6 спірного приміщення підвалу, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що ОСОБА_6 чинить йому перешкоди в користуванні підвальним приміщенням, площею - 40,1 кв. м., відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, він вимагає усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 (Т. 1, а. с. 5 - 10, 124 - 129).

Представник відповідача ОСОБА_5 - Батуріна Г.О. у відзиві на позов заявлені позовні вимоги не визнала з тих підстав, що ОСОБА_1 не довів того факту, що належне йому приміщення входить до складу приміщення, належного ОСОБА_6 .. Позивач виявив необачність покупця при придбанні спірного об`єкта нерухомого майна. Станом на момент укладення спірного правочину не був власником належного йому на теперішній час приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Кобилянський М.Ю. у відзиві на позов заявлені позивачем вимоги не визнав з тих підстав, що доводи позивача про вибуття з законного володіння власника підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., за рішенням Приморського районного суду від 26.04.2006 року є хибними. ОСОБА_6 набув право власності на законних підставах і у продовж чотирьох років жодна особа не заявляла про порушення своїх прав. Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_6 при укладанні договору купівлі-продажу належного йому підвального приміщення діяв недобросовісно. У позивача відсутнє право на звернення до суду та порушено строки позовної давності. Позивачем не доведено того факту, що належне йому приміщення входить до складу належного ОСОБА_6 приміщення.

Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 14 грудня 2018 р. вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , правонаступниками якого є - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 . Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_6 підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., що входить до загальної площі - 450 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 та передано зазначене приміщення власнику ОСОБА_1 ..

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_6 з підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., що входить до загальної площі - 450 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2005 року ОСОБА_7 набув право власності на підвальне приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею - 40,1 кв. м., яке входить до підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., і розташоване за адресою - АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу від 25.02.2016 року ОСОБА_7 продав належне йому підвальне приміщення ОСОБА_1 ..

ОСОБА_2 став власником підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року. 20.07.2006 року ОСОБА_2 належне йому підвальне приміщення продав ОСОБА_5 .. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року по справі №22-ц/5195/11 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Таким чином, правові підстави визнання права власності за ОСОБА_2 на підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., відпали. Тому, спірне підвальне приміщення, площею - 40,10 кв. м., незаконно вибуло з власності ОСОБА_7 Укладанням спірного договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушено публічний порядок, що є підставою для визнання даного договору купівлі-продажу недійсним.

Недотримання відповідачами вимог статті 203 ЦК України, з урахуванням статті 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні статтею 203 ЦК України, дають суду підстави вважати, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу від 20 липня 2006 року є недійсним.

Є підстави для застосування віндикації, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею. У такому випадку підлягає визнанню недійсним лише перший правочин.

Позовні вимоги про усунення відповідачем ОСОБА_6 перешкод у користуванні підвальним приміщенням, площею - 40,10 кв. м., шляхом виселення, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є обґрунтованими (Т. 2, а. с. 4 - 9).

Адвокат Батуріна Г.О., діюча від імені ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Адвокат Батуріна Г.О. - представник ОСОБА_5 вказує на недоведеність висновку суду про те, що належне позивачу підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., входить до належного ОСОБА_6 підвального приміщення, загальною площею - 450,0 кв. м.. Вказані обставини могли бути встановлені тільки на підставі проведеної будівельно-технічної експертизи. Не встановлено чи не здійснена реконструкція спірного підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., чи існує підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м.. Спірне підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., не вибувало із власності ОСОБА_1 поза його волею, оскільки він не був його власником на час ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м.. ОСОБА_1 став власником спірного підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., пізніше - на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2016 року. Тому, договір купівлі-продажу від 20.07.2016 року ніяким чином не порушував права ОСОБА_1 Усі послідуючі договори купівлі-продажу підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., були нотаріально посвідчені, при їх укладені нотаріусами перевірялися повноваження власників. Усі набувачі за вказаними договорами купівлі-продажу є добросовісними. Помилковим є посилання позивача на порушення публічного порядку укладанням договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року. Під час придбання спірного підвального приміщення позивачем було допущено необачність покупця (Т. 2, а. с. 18 - 21 зворотна сторона).

Адвокат Кобилянський М.Ю., діючий від імені ОСОБА_6 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Адвокат Кобилянський М.Ю. - представник ОСОБА_6 зазначає, що останній придбав підвальне приміщення, загальною площею - 450,0 кв. м., у ОСОБА_9 на підставі договору купівлі- продажу від 16.02.2013 року. Про жодні рішення судів щодо визнання права власності на підвальні приміщення йому нічого не було відомо при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки у продавця були відповідні правовстановлюючі документи на підвальне приміщення, яке продавалося. Він особисто оглянув підвальне приміщення, про права третіх осіб на нього йому нічого не було відомо. Помилковим є висновок суду про те, що спірне підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., вибуло з володіння ОСОБА_7 на підставі скасованого рішення, а тому укладений 20.07.2006 року спірний договір купівлі-продажу між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 порушує публічний порядок. До ОСОБА_6 не може бути застосовано віндикаційний позов, оскільки відсутні докази його недобросовісної поведінки при придбанні підвального приміщення або рівною мірою мав підстави для сумніву у правомірності набуття ним права власності на підвальне приміщення. У позивача відсутні підстави для звернення з віндикаційним позовом. На момент прийняття рішення Приморським районним судом від 26.04.2006 року ОСОБА_1 не був власником спірного підвального приміщення. ОСОБА_1 став власником підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., тільки 25.02.2013 року. Позивачем пропущено строк позовної давності. Належне ОСОБА_6 нерухоме майно юридично та фактично відрізняється від належного ОСОБА_1 майну. Клопотань щодо призначення по справі судової експертизи з метою встановлення, що належне позивачу майно входить до складу належного відповідачу майна не заявлялося. Вимоги про усунення перешкод у користуванні підвальним приміщенням є похідними, а тому також не підлягають задоволенню (Т. 2 а. с. 27 - 35).

У поясненнях на вказані апеляційні скарги, які фактично є відзивом на апеляційні скарги, - адвокат Лобанова А.А., діюча від імені ОСОБА_1 , просить апеляційні скарги залишити без задоволення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Право власності на підвальне приміщення, загальною площею - 450,0 кв. м., виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року. У послідуючому відбулося неодноразове відчуження підвального приміщення, загальною площею - 450,0 кв. м., Останнім набувачем підвального приміщення за договором купівлі-продажу від 16.02.2013 року став ОСОБА_6 .. Однак, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року було у послідуючому скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року. Таким чином, існують підстави для застосування положень ст. ст. 388, 391 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 перешкоджає позивачу у здійсненні права власності. Задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призовдить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. При цьому у відзиві адвокат Лобанова А.А. - представник ОСОБА_1 посилається на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (Т. 2, а. с. 98 - 102).

У судовому засіданні представники ОСОБА_6 - адвокати Кобилянський М.Ю., Лункова В.М.підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг.

Представник ОСОБА_5 - адвокат Скиба Є.А. у судовому засіданні також підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг.

Представники ОСОБА_1 - адвокати Лобанова А.А., Гусельщикова М.А. у судовому засіданні просили апеляційні скарги залишити без задоволення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, за вказаних у відзиві на апеляційну скаргу доводів.

Коюда М.А. - представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував. Просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість її учасників про розгляд справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 16, 317, 319, 387, 388 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 4, 263, 264 ЦПК України) права.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення підвалу НОМЕР_3 від 03.02.2005 року (розпорядження Приморської РДА ОМР №4845 від 29.12.2004) та витягу про реєстрацію права власності №6647411 від 02.03.2005 року підвальне приміщення № НОМЕР_1 , площею - 40,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 належало територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради (Т. 1 а. с. 158 - 160).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9710905 від 31.01.2006 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2005 року по справі №11637 вбачається, що ОСОБА_7 набув право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення підвалу АДРЕСА_3 , розташований за адресою АДРЕСА_1 ( Т . 1 а. с. 161 - 162). Відповідно до змісту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2005 року по справі №11637 вказане приміщення ОСОБА_7 купив у територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради.

Позивач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення підвалу № НОМЕР_3, загальною площею - 40,1 кв. м., яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 25 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла ОСОБА_13 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №261. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 13543523 (Т. 1 а. с. 13 - 15, 16).

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 року по справі №2-5685/2006, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12 липня 2006 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №15363329, у ОСОБА_2 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення підвалу, площею - 450 кв. м., розташований за АДРЕСА_1 ( Т . 1 а. с. 110 - 112, 176, 177 - 178).

Даний об`єкт нерухомого майна неодноразово відчужувався, а саме: 1) 20 липня 2006 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 450 кв. м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 633 (Т. 1 а. с. 174 - 175); 2) 04 серпня 2006 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_8 купила об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 450 кв. м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 763 (Т. 1 а. с. 184 - 185); 3) 12 жовтня 2006 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 купив об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 450 кв.м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1294 (Т. 1 а. с. 194 - 195); - 16 лютого 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_6 купив об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 450 кв.м. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 783 (Т. 1 а. с. 78, Т. 1 а. с. 207, Т. 1 а. с. 227).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 року по справі №2-5685/2006 скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (Т. 1 а. с. 113 - 114).

Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту права власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 203, ст. 215, ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 317 ЦК України і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такий висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом

(пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

За правилами, передбаченими ст. ст. 4, 5, 2, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевказаних положень процесуального законодавства, визначення відповідача, предмета та підстав позову - є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4).

Однією з підстав позову ОСОБА_1 вказав - порушення публічного порядку (ст. 228 ЦК України) внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з`ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Вказану позицію щодо правил статті 228 ЦК України було висловлено Верховним Судом України, а в подальшому і Верховним Судом зокрема у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 127/13957/16-ц.

За приписами частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що за наявними матеріалами справи позивач не довів наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року недійсним з передбачених ст. 228 ЦК України підстав.

Позивач ОСОБА_1 заявив по даній справі віндикаційний позов. Правовою підставою позову вказав ст. 388 ЦК України.

Як слідує зі змісту позову (підстав та предмету) нерухоме майно, що є предметом спору, має індивідуальні ознаки. Позивач вказує, що нежитлове приміщення підвалу № НОМЕР_1 має площу - 40,1 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 01.

Відповідачу ОСОБА_6 належить підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - НОМЕР_2 . Отже, у будь-якому випадку належне ОСОБА_6 нерухоме майно, не є майном, яке повністю належить ОСОБА_1 .. Тому, у будь-якому випадку володіння ОСОБА_6 нерухомим майном більшим за площею ніж - 40,1 кв. м. не порушує права ОСОБА_1 .. Таким чином, у будь-якому разі некоректними є позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним у цілому договору купівлі-продажу від 20 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомого майна - підвальне приміщення, загальною площею - 450 кв. м..

Крім того, встановлено, що як на час ухвалення рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року, яке у послідуючому було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року, так і на час укладення спірного договору купівлі продажу від 20.07.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , ОСОБА_1 не був власником спірного підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м.. Тому, спірне підвальне приміщення, площею - 40,1 кв. м., не вибувало із володіння ОСОБА_1 поза його волею, у розумінні приписів ст. 388 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про те, що на момент скасування рішення, на підставі якого ОСОБА_2 отримав у власність спірне нерухоме майно, позивач не був власником спірного приміщення № НОМЕР_1 , а тому із володіння останнього воно не вибувало поза його волею.

Доводи відзиву на апеляційні скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту є раціональним та сприяє швидкому поновленню прав позивача, на увагу колегії суддів не заслуговує, так як позивачем обраний невірний спосіб. Отже, доводи відзиву на апеляційні скаргиє неспроможними.

У постановах Верховного Суду України, зокрема, від 13.07.2004 № 10/732 викладалася правова позиція, згідно з якою, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні вищевказаних позовних вимог про витребування майна саме з огляду на помилковість обраного позивачем способу захисту своїх прав. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним підвальним приміщенням шляхом виселення є похідними, а тому в їх задоволенні також необхідно відмовити.

Інші доводи апеляційних скарг щодо не встановлення входження спірного підвального приміщення, площею - 40,1 кв. м., до підвального приміщення, загальною площею - 450 кв. м., здійснення можливої реконструкції підвального приміщення, необачність покупця під придбання підвального приміщення, не мають правового значення в даній справі, оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з невірно обраним способом захисту.

З урахуванням вищенаведеного апеляційні скарги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, вонине відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат, а саме - стягнути з ОСОБА_1 на користь кожного з апелянтів судовий збір у сумі - по 2 880,00 грн., сплачений кожним з апелянтів за подання апеляційних скарг (Т. 2, а. с. 17, 51).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Батуріної Ганни Олександрівни - представника ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката Кобилянського Михайла Юрійовича - представника ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_5 (паспорт НОМЕР_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) судовий збір у сумі - 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_15 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) судовий збір у сумі - 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 листопада 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе