КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9526/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради, третя особа - Київська обласна рада, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради, третя особа - Київська обласна рада, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2016 року по 21 серпня 2017 року в розмірі 105 489,03 грн та середній заробіток за час затримки негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі за період з 21 серпня 2017 року по 28 лютого 2019 року в розмірі 150 924,38 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, щорішеннями судів було визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Київської обласної ради від 28 липня 2016 року № 110 про звільнення позивача з посади в. о. директора КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради, поновлено його на роботі, стягнуто з Київської обласної ради 3 000 грн моральної шкоди, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, але відмовлено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позовні вимоги в цій частині були пред`явлені до неналежного відповідача.

У зв`язку з цим, КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради зобов`язане виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, який не був стягнутий судами під час попереднього вирішення трудового спору. Разом з тим, рішення суду про негайне поновлення на роботі третьою особою до цього часу не виконано, а тому середній заробіток позивача за цей період підлягає до стягнення з відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2016 року по 21 серпня 2017 року в розмірі 105 489,03 грн та середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 21 серпня 2017 року по 28 лютого 2019 року в розмірі 150 924,38 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України. При цьому затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі сталася без поважних причин, тому на підставі статті 236 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його повністю скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Посилається на те, що саме Київська обласна рада повинна нести відповідальність за цим позовом, оскільки вона видала розпорядження про звільнення позивача, а КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради лише виконує волю засновника підприємства, не маючи повноважень на призначення або звільнення керівника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Зазначає про те, що нарахування і виплата йому заробітної плати та інших обов`язкових платежів, які пов`язані з трудовим договором, здійснювалось безпосередньо відповідачем як стороною трудових відносин, а стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду за рахунок бюджетних призначень Київської обласної ради суперечитиме Бюджетному кодексу України та Закону України «Про оплату праці».

Відзив Київської обласної ради на апеляційну скаргу до суду не надійшов, натомість надійшли письмові пояснення, в яких третя особа просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у зв`язку з безпідставністю її доводів.

Посилається на те, що дійсно Київська обласна рада уповноважена на поновлення працівників відповідача на посаді, втім стягнення порушених позивачем сум здійснюється з підприємства, з яким у звільненого працівника існували трудові відносини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 28 липня 2016 року на підставі розпорядження голови Київської обласної ради № 110 ОСОБА_1 було звільнено з посади в. о. директора КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 45).

Згідно даного розпорядження 11 серпня 2016 року по КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради було видано наказ № 157-к про складання повноважень о. директора ОСОБА_1 . (а.с. 42).

Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 21 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до Київської обласної ради, голови Київської обласної ради VІІ скликання Старикової Г.В. про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Київської обласної ради Старикової Г.В. від 28 липня 2016 № 110 про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради у зв`язку із прогулом відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради з 28 липня 2016 року.

Стягнуто з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2016 року по день винесення рішення по справі, тобто 21 серпня 2017 року.

Стягнуто з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки відповідно до частини 6 статті 235 КЗпП України за період з 28 липня 2016 року по день винесення рішення по справі, тобто 21 серпня 2017 року.

Стягнуто з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 6-8).

Додатковим рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 7 лютого 2018 року стягнуто з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2016 року по 21 серпня 2017 року у сумі 105 489,03 грн. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах заробітку за один місяць, а саме за вересень 2016 року у сумі 8 691,98 грн допущено до негайного виконання (а.с. 9).

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2018 року апеляційні скарги Київської обласної ради задоволено частково.

Заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 серпня 2017 року змінено.

Скасовано рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки у видачі трудової книжки і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Залишено без змін рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.

Залишено без змін рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання укласти з ним трудовий контракт.

Змінено рішення в частині стягнення з Київської обласної ради на користь держави судового збору з 918,17 грн (551,20 грн + 367,47 грн) - збільшено розмір судового збору до 1 653,60 грн.

Скасовано додаткове рішення Троїцького районного суду Луганської області від 7 лютого 2018 року (а.с. 10-13).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги в цій частині пред`явлені до неналежного відповідача Київської обласної ради, адже позивач перебував у трудових відносинах з юридичною особою - КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради, яке має самостійний фонд заробітної плати.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добровільно здійснювати свої права та обов`язки, встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 18, 430 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_1 просив стягнути з КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2016 року по 21 серпня 2017 року, а його середньоденний заробіток за два останні місяці перед звільненням становив 395,09 грн (а.с. 14), тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу йому повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення і до ухвалення рішення у вказаній вище справів розмірі 105 489,03 грн (395,09 грн х 267 робочих днів).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина п`ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні.

Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли саме за ним відкрито виконавче провадження.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведене врахував і встановивши, що після ухвалення судом 21 серпня 2017 року рішення про поновлення позивача на роботі, Київська обласна рада як уповноважений орган без поважних причин не видала розпорядження про його поновлення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини роботодавця виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 встановлено на рівні 395,09 грн, з урахуванням якого суд першої інстанції обрахував середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі станом на 28 лютого 2019 року у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (382 робочі дні х 395,09 грн= 150 924,38 грн).

Судом наведено розрахунок при задоволенні грошової вимоги, з`ясовано його обґрунтованість та правильність. У той же час спору щодо розміру належних до виплати сум між сторонами не існує, відповідач в апеляційній скарзі не оспорює стягнутий розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду та не заперечує наявність заборгованості по вказаним сумам.

Разом з тим, відповідач вважає, що саме Київська обласна рада повинна нести відповідальність за цим позовом, оскільки вона видала розпорядження про звільнення позивача, а КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради лише виконує волю засновника підприємства, не маючи повноважень на призначення або звільнення керівника.

Частиною третьою статті 96 ЦК України передбачено, що засновник юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, крім випадків встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави.

Згідно із пунктом 2.1 Статуту КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради підприємство є юридичною особою, здійснює свою господарську діяльність з урахуванням порядку та обмежень, встановлених засновником, діє на принципах повного господарського розрахунку, веде бухгалтерський облік, статистичну звітність у порядку, встановленому законодавством України, набуває майнових та особистих немайнових прав, несе відповідні обов`язки, укладає угоди (договори, контракти) з юридичними та фізичними особами як в Україні, так і за її межами, у встановленому законодавством порядку, виступає позивачем, відповідачем та третьою особою у господарському, цивільному, адміністративному, кримінальному та третейському суді від свого імені, має закріплене майно, поточний та інші рахунки в установах банків, казначейства, печатки з власним найменуванням, штампи, затверджені в установленому порядку, фірмовий знак чи знак обслуговування, бланки з власними реквізитами та інші атрибути.

За пунктом 2.5. Статуту підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з законодавством України. Підприємство не несе відповідальність за зобов`язаннями засновника. Засновник не несе відповідальність за зобов`язаннями підприємства.

Оскільки КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради є самостійною юридичною особою, яке має у розпорядженні достатньо коштів,адже не ліквідоване, встановивши, що позивач перебував у трудових відносинах саме з цим підприємством, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до положень статей 235, 236 КЗпП України відповідальність за даним позовом має нести роботодавець, а Київська обласна рада не може бути відповідачем у справі.

При цьому, у іншому судовому провадженні апеляційним судом було встановлено, що Київська обласна рада не є належним відповідачем у спорі, що виник з трудових правовідносин між ОСОБА_1 та КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд в постанові від 16 травня 2019 року у справі № 749/669/17 (провадження № 61-28845св18).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.В. Кулікова

В.І. Олійник