Справа № 302/60/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керита Мар`яна Василівна, на рішення Міжгірського районного суду від 04 квітня 2019 року (повне рішення складено 09 квітня 2019 року, головуючий суддя Кривка В.П.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

Вказувала, що заповіла цей будинок своєму сину ОСОБА_4 , який проживає у вищевказаному будинку разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 та внуком ОСОБА_6 .

У 2014 році внучка позивача ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_1 , який із 2014 року став проживати спільно з ОСОБА_3 у такому будинку, а 17.07.2015 позивач дала згоду на реєстрацію його місця проживання в даному будинку.

Спільне сімейне життя ОСОБА_3 (внучки позивачки) із відповідачем ОСОБА_1 не склалося, тому з кінця 2016 року вони припинили спільне проживання, і відповідач переїхав на постійне місце проживання до батьківського будинку в АДРЕСА_2 . У подальшому рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.03.2018 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

Позивач зазначала, що відповідач більше двох років не проживає у будинку, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов від 10.01.2019.

Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає.

Оскільки відповідач понад один рік без поважної причини відсутній за місцем реєстрації, посилаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Міжгірського районного суду від 04.04.2019 позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. судового збору.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 /, в інтересах якого діє адвокат Керита М.В.. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 не надала доказів, що є власником спірного будинку, а правовстановлюючі документи у неї відсутні; згідно довідки Міжгірської селищної ради від 28.12.2018 саме ОСОБА_4 є головою домогосподарства та саме останньому передано у власність земельну ділянку під цим житловим будинком рішенням Міжгірської селищної ради від 28.11.1997.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_2 є забудовником та законним володільцем спірного будинку. Дана обставина підтверджується рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів від 15.08.1985, яким надано ОСОБА_2 дозвіл на добудову до свого житлового будинку по АДРЕСА_1 літньої кухні, ванни, кладовки, коридору та кочегарки; також довідкою виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів від 25.02.1986 стверджено, що саме позивачем ОСОБА_2 мешканкою АДРЕСА_1 , побудовано жилий будинок у відповідності з технічною документацією. При цьому свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, саме по собі воно не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності; відсутність у ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на будинок не свідчить про те, що вона не є його власником.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 142, 144-146). Представник апелянта - адвокат Керита М. В. - надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 1976 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є будинок за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 6 зворот).

При цьому згідно генерального плану (схеми) ОСОБА_2 є власником житлового будинку в АДРЕСА_4 (а.с. 8). Датою складання вказаного генерального плану є 13.02.1967.

У подальшому рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів № 98 від 15.08.1985 ОСОБА_2 надано дозвіл на добудову до свого житлового будинку по АДРЕСА_1 , літньої кухні, ванни, кладовки, коридору та кочегарки розміром 8 х 4 метри (а.с. 10).

Згідно довідки виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів від 25.02.1986 саме позивачем ОСОБА_2 мешканкою АДРЕСА_1 , побудовано жилий будинок у відповідності з технічною документацією (а.с. 14). Рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 21.04.1986 затверджено акти вводу в експлуатацію житлових будинків, в тому числі, ОСОБА_2 - по АДРЕСА_1 (а.с.149).

Рішенням Міжгірської селищної ради від 28.11.1997 ОСОБА_4 (сину позивачки) передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га, як мешканцю АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку (а.с. 20).

04.07.2014 відповідач ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (внучка позивачки ОСОБА_2 ) зареєстрували шлюб. Після одруження 17.07.2015 ОСОБА_1 , за усною згодою ОСОБА_2 , зареєстрував місце проживання як член сім`ї (чоловік ОСОБА_3 ) за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у його паспорті (а.с. 23 зворот).

Оскільки спільне сімейне життя ОСОБА_3 . із відповідачем ОСОБА_1 не склалося, тому ОСОБА_1 з грудня 2016 року припинив проживати за адресою у АДРЕСА_1 , і з того часу фактично проживав за адресою АДРЕСА_2 ( у будинку матері).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.03.2018 у справі № 302/140/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с. 22). У цьому рішення додатково підтверджено, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 .

Попри це, зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 залишається будинок № АДРЕСА_1 .

З відповіді Міжгірської селищної ради від 18.01.2019 № 02-11/24 на запит місцевого суду вбачається, що відповідач ОСОБА_1 згідно погосподарського обліку зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 , однак фактично проживає у АДРЕСА_2 », Міжгірського району (а.с. 31).

ОСОБА_1 визнав, що проживає у АДРЕСА_2 та вказував , що у будинку по АДРЕСА_1 йому проживати ніде та він змушений був покинути місце реєстрації через постійні сварки (а.с. 35).

Згідно довідки Міжгірської селищної ради від 20.02.2019 № 02-11/89 позивач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_5 , до складу її сім`ї крім неї входять ОСОБА_10 (син 1947 р .н.), ОСОБА_11 (невістка, 1952 р.н.), ОСОБА_12 (онука, 1981 р.н.), ОСОБА_13 (2006 р.н.) (а.с. 54).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 10.01.2019 позивач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 21). Згідно вказаного акту ОСОБА_2 також є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , на основі рішення виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів № 98 від 15.08.1985.

За адресою в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 (син 1945 р.н.), ОСОБА_3 (онука 1978р.н.), ОСОБА_6 (правнук 2014 р.н.) та відповідач ОСОБА_1 ( зять , 1979 р.н.). При цьому зять ОСОБА_1 з кінця 2016 року не проживає за адресою в АДРЕСА_1 , оскільки проживає окремо у АДРЕСА_2 (а.с. 21).

Згідно з архівними даними погосподарського обліку Міжгірської селищної ради, ОСОБА_2 з 1967 року є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.150).

Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно права власності та інші речові права на будинок № АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Саме по собі свідоцтво про право власності (чи інші правовстановлюючі документи) є лише документом, яким оформлюється відповідне право, воно не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

У даній справі правовою підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на будинок є створення нею майна.

ОСОБА_2 набула право власності на будинок № АДРЕСА_1 , що підтверджено записами у погосподарських книгах.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами частини першої статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився в будинок, який належить позивачу, за її згодою, в той час, коли перебував у шлюбі з внучкою позивачки, і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

На даний час, відповідач ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача, не проживає у будинку № АДРЕСА_1 з кінця 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Позивач є власником будинку № АДРЕСА_1 з кінця 2016 року.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 серпня 2019 року у справі справа № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).

Доводи ОСОБА_1 про те, що йому ніде проживати у будинку по АДРЕСА_1 та він змушений був покинути місце своєї реєстрації через постійні сварки - взятими до уваги бути не можуть.

Отже, відповідач на момент пред`явлення позову більше року без поважних причин не проживає у спірному будинку, а тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, втратив право користування цим житлом.

При цьому відповідач не знявся із реєстрації і продовжує бути зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 .

Висновок місцевого суду про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - є правильним.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керита Мар`яна Василівна - залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду від 04 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року.

Головуюча:

Судді: