провадження 2/201/940/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Соборна районна в місті Дніпрі рада управління-служба в справах дітей, виконавчий комітет Соборної районної в місті Дніпрі ради і виконавчий комітет Шевченківської районної в місті Дніпрі ради про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми, їх вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 жовтня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми, їх вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представниками в ході судового засідання посилаються на те, що з 17 лютого 2007 року перебувають з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейні стосунки в них з дружиною не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння і з кінця серпня 2018 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припинили сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом не мають, їх неповнолітні діти залишилися мешкати з матір`ю. Стало питання про розлучення і рішенням суду їх шлюб було розірвано. Оскільки самостійно і добровільно сторони не можуть визначитися з питаннями спільної участі в вихованні і утриманні їх дітей стало питання про участь у вихованні та вільному спілкуванні з їх неповнолітніми дітьми батьком, який мешкає окремо від дітей, так як, на думку позивача, відповідачка перешкоджає йому в цьому. В добровільному порядку це вирішено не було. Діти ростуть і у позивача виникли нові обставини і питання щодо участі в вихованні та утриманні синів, тому і було заявлено цей позов. Просили суд ухвалити рішення про усунення перешкод з боку відповідачки щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітніми дітьми батьком, який мешкає окремо від дітей (тобто позивачем): дозволити батьку бачитись із синами в певні визначені органом опіки і піклування часи і дні, при цьому щоб батько мав можливість проводити час з дітьми без присутності матері з метою унеможливлення конфліктів, фактично встановити право позивача спільно із матір`ю дітей вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо виховання дітей, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно сторони перебували в шлюбі і мають двох спільну неповнолітніх дітей, разом не мешкають, заперечує проти спілкування позивача з дітьми, оскільки останній є неврівноваженою особою, зловживає спиртними і наркотичними засобами, бив дружину в присутності дітей, провокував на конфлікти, не добре поводився в сім`ї, не турбувався про дружину і дітей та нормальний клімат в сім`ї, діти від нього налякані, вважають можливим в майбутньому спілкування батька з їх дітьми після усунення вказаного, так як в разі не врахування цього, назване негативно вплине на дітей і завдасть їм шкоди, в своїх вимогах позивач не враховує особливості її особистого життя і роботи, стану здоров`я дітей і їх виховання та утримання, відпочинку і розвитку та інш.. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Навпаки, позивач себе веде і вів раніше не достойно по відношенню до неї і їх дітей і саме його поведінка привела до розладу їх відносин і розпаду сім`ї. Вважає позов в заявленому вигляді не обгрунтованим, не доведеним і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи управління-служба в справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вони це питання вивчали, давали висновок, який вона підтримує в повному обсязі, оскільки батьки мають рівні права на участь в вихованні та утриманні неповнолітніх дітей, позивач це бажає робити і надав про це докази, не заперечувала проти задоволення позову з урахуванням їх висновку.

Представники третіх осіб виконавчого комітету Соборної районної в місті Дніпрі ради і виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні на адресу суду проти позовних вимог не заперечували, просили розглянути справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представників, представників відповідача і третьої особи, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню частково.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 17 лютого 2007 року перебувають з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння і з кінця серпня 2018 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припинили сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом не мають, їх неповнолітні діти залишилися мешкати з матір`ю. Стало питання про розлучення і рішенням суду їх шлюб було розірвано. Оскільки самостійно і добровільно сторони не можуть визначитися з питаннями спільної участі в вихованні і утриманні їх дітей стало питання про участь у вихованні та вільному спілкуванні з їх неповнолітніми дітьми батьком, який мешкає окремо від дітей, так як, на думку позивача, відповідачка перешкоджає йому в цьому. Оже добровільному порядку це вирішено не було, діти ростуть, тому і було заявлено цей позов про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітніх дітей з батьком, який мешкає окремо від дітей. На думку позивача, вказане питання неможливо вирішити без суду, тому він вважає, що є спір, який в добровільному порядку не вирішено і він вимушений був звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 pоку, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як встановлено у судовому засіданні, сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 17 лютого 2007 року перебувають з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння і з кінця серпня 2018 року вони припинили спільне мешкання, перестали вести спільний бюджет та повністю припинили сімейно-шлюбні відносини, наміру відновлювати ці подружні відносини та проживати разом не мають, їх неповнолітні діти залишилися мешкати з матір`ю.

Позивач звернувся до управління-служби у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпрі ради з заявою щодо роз`яснення прав та обов`язків батьків відносно їх дітей, на що отримав відповідь, з матір`ю дітей проведена бесіда та роз`яснено її права та обов`язки її як матері та батька дітей, надано висновок щодо участі батька в вихованні неповнолітньої дитини сторін.

Відповідно до вимог ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Положеннями ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Питання виховання дитини повинно вирішуватися батьками спільно, і той із батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а другий з батьків не має права перешкоджати йому в цьому. Проте необхідно врахувати також права матері на спілкування з дитиною у вихідні дні, враховуючи інтереси дитини, її вік, беручи до уваги, що спілкування не повинно бути перешкодою в установленому життєвому ритмі дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітніх дітей сторін позивач повинен був в такому разі вирішити питання про батьківські права сторін, що погодити з орган опіки та піклування.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Суд з урахуванням пояснень сторін, свідків, батьків сторін та ін., матеріалів справи та наданих і добутих доказів вважає за можливе частково відступити від наданого органом опіки та піклування висновку про участь позивача в вихованні та спілкуванні з його малолітніми дітьми; при цьому суд виходить з наступного.

Права батьків та дитини на спілкування (стаття 153 СК України): мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України, відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди їх психічному і фізичному здоров`ю. Такі ж положення містяться у ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Право батьків та дитини на безперешкодне спілкування не припиняється в тому разі, коли дитина передана на виховання іншим особам. Опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками, відповідно до ч. З ст. 249 СК України. Особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи (ст. ст. 166, 168 СК України). Позбавлення або обмеження права на спілкування з дитиною не може бути передбачене угодою або договором. Визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Узагальнюючи практику місцевих судів, можна зробити висновок, що у переважній більшості, розглядались цивільні справи за вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, про визначення способу участі у вихованні дитини, шляхом встановлення відповідного режиму спілкування батька з дитиною без участі матері. При розгляді даних справ, необхідно звертати увагу на положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 19, 158, 159 СК України, висновки органів опіки та піклування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини. Стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Дитина, в залежності від віку, може вимагати постійного догляду матері та обов`язкової її присутності.

Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, по цивільній справі № 645/9059/14-ц, частково задоволено позов Особа 1 до Особа 2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Ухвалою апеляційного суду Харківської області, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Оскільки, відповідач припинила надавати позивачу можливість спілкуватись із сином, позивач просив встановити час спілкування із сином без присутності матері. Суд першої інстанції частково задовольнив вимоги позивача, встановивши відповідний час спілкування з дитиною у присутності матері. Рішення вмотивовано тим, що дитина у віці 4 років не може перебувати за відсутності матері навіть з батьком, який постійно не мешкає з дитиною більше двох років, оскільки такі ситуації можуть бути негативними для малолітньої дитини. Крім того, суд виходив із інтересів малолітньої дитини, який відвідує дитячий садок, заняття англійською мовою і у такому віці потребує постійного догляду матері.

Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків в майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

З пояснень сторони відповідача та свідків з`ясовано, що під час вагітності відповідача другою дитиною позивач все частіше почав вживати алкогольні напої та наркотичні засоби, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово звертався за допомогою та проходив курс реабілітації у «приватному порядку» як у лікарів Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні, так і у інших фахівців даної галузі, що підтверджується Формою рецептурного бланка № 1 (ф-1) від 01 серпня 2018 року, на обороті якого написано власноручно ОСОБА_1 друкарськими літерами щодо перекладу назв ліків з латинської на російську мови, свідоцтвом про проходження противорецидивного лікування алкогольної залежності від 18 липня 2017 року, текстовими повідомленнями між подружжям в месенджері для смартфонів від 01 березня 2017 року (середа), від 16 липня 2017 року (неділя), від 30 липня 2018 року (понеділок), від 01 серпня 2018 року (середа) по 03 серпня 2018 року (п`ятниця). При чому 17 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 на прохання відповідача двічі пройшов імунохроматографічний тест для виявлення наркотичних речовин та/або їх метаболітів у сечі, який дав позитивний результат на кокаїн (СОС) і негативний результат на амфетамін (АМР), метамфетамін (МЕТИ), морфін (МОК), маріхуану (ТНС), що підтверджується двома тестами - наборами від 17 серпня 2018 року та текстовими повідомленнями між подружжям в месенджері для смартфонів від 20 серпня 2018 року (середа).

Між подружжям виникали сварки як до народження дітей, так і після їхнього народження, в ході яких ОСОБА_1 неодноразово завдавав тілесні ушкодження матері дітей, що підтверджується висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 3176 від 18 серпня 2016 року та фотографіями відповідача, випискою з медичної карти № 130 від 23 березня 2017 року та фотографіями відповідача після операції, а також текстовими повідомленнями між подружжям в месенджері для смартфонів від 29 травня 2018 року (вівторок).

Також під час спільного проживання подружжя ОСОБА_1 дозволяв собі у присутності дітей, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, ходити по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 взагалі роздягнутим без спідньої білизни, що підтверджується відеозаписом та фотографіями позивача від 26 лютого 2017 року. В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до Соборного ВП про притягенння ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за спричинені їй легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки, що підтверджується витягом з ЄРДР від 13 листопада 2018 року (кримінальне провадження за № 0002421) правова кваліфікація - ст. 125 ч. 1 КК України, протоколом допиту потерпілого від 13 листопада 2018 року, висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 2804 від 12 вересня 2018 року, а також висновком експерта № 3207е від 11 жовтня 2018 року. Однак позивач будь-якими засобами уникає його допиту та намагається закрити дане кримінальне провадження, використовуючи, на думку відповідача, своїх знайомих в органах СБУ, поліції, прокуратурі та суді, щоб уникнути відповідальності та негативних доказів.

При чому свідками сварок між подружжям все частіше становилися і діти, що в свою чергу негативно відображалося на їхньому емоційному стані, що підтверджується висновками лікаря-невролога від 05 жовтня 2018 року, 29 жовтня 2018 року, 07 грудня 2018 року та 16 січня 2019 року, за якими у старшої дитини виявлено астено-невротичний синдром, а у молодшої - виявлено синдром затримки психо-мовленнєвого розвитку. У зв`язку з зазначеними рекомендаціями лікаря дітям необхідно постійно відвідувати логопеда, дефектолога та психолога. Старший син ОСОБА_3 з 31 жовтня 2018 року постійно відвідує логопеда-дифектолога, що підтверджується довідкою логопедичного центру "Світлячок" від 31 -жовтня 2018 року. В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до ювенальної превенції СП Соборного ВП ДВП ГУ НП України в Дніпропетровській області щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за вчинення домашнього насильства, що передбачене ст. 1732 КУпАП, що підтверджується відповіддю Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області від 10 грудня 2018 року, за змістом якої з батьком дітей «проведено профілактично-попереджувальну бесіду на предмет недопущення повторення аналогічних випадків в подальшому.»

11 лютого 2018 року позивач з мобільного телефону за номером НОМЕР_1 зателефонував матері відповідача ОСОБА_6 з погрозами вбивства, у зв`язку з чим остання звернулася з заявою до Соборного ВП ДВП ГУ НП України в Дніпропетровській області щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, що підтверджується копією заяви ОСОБА_6 від 11 лютого 2019 року. Після чого знайомі сім`ї ОСОБА_2 повідомили, що стали свідками зупинення поліцейськими 11 лютого 2019 року (понеділок) о 08-50 годині автомобіля ВМW державний номер НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_1 , що можливо і викликало приступ агресії у останнього у відношенні матері відповідача, оскільки він знаходився у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим був зроблений адвокатський запит від 12 лютого 2019 року, на який отримано відповідь Департаменту ПП УПП в Дніпропетровській області від 18 лютого 2019 року та відеозапис з нагрудної камери поліцейського № Б8Ж02 від 11 лютого 2019 року о 08-50 годині. 28 лютого 2019 року отримано відповідь від Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровської області, за змістом якої «З ОСОБА_1 , проведено профілактичну бесіду направлену на недопущення будь-яких протиправних дій по відношенню до вас та членів вашої сім`ї та винесено офіційне застереження про недопустимість протиправної поведінки.»

В обгрунтування поданого третьою особою письмового висновку від 26 лютого 2019 року щодо розв`язання спору голова Соборної районної у м. Дніпрі ради посилається на відсутність підстав для зміни визначених ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради № 345 від 19 жовтня 2018 року способів участі у вихованні дітей.

Враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у їх сукупності, з урахуванням норм ст. 1, 7, 19, 150, 151, 155, 159 СК України, задоволення в повному обсязі позовних вимог на підставі висновку виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради від 26 лютого 2019 року не буде грунтуватися на зазначених нормах матеріального права та спілкування позивача з дітьми: кожного вівторка з 18.00 до 09.00 середи, без присутності матері дітей та третіх осіб зі сторони матері; кожного четверга з 18.00 до 09.00 п`ятниці, без присутності матері дітей та третіх осіб зі сторони матері; кожної першої та третьої суботи місяця з 09.00 до 20.00 неділі, без присутності матері дітей та третіх осіб зі сторони матері, в першу чергу буде суперечити інтересам дітей.

Надавши оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги наявну конфліктну ситуацію, що виникла між батьками, враховуючи вік, стан здоров`я та інтереси дітей, принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні їх синів та вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі батька (позивача) у вихованні та спілкуванні з синами: кожної суботи місяця з 09.00 до 13.00 години за місцем мешкання дітей у присутності матері цих дітей та кожної першої та третьої неділлі місяця з 11.00 до 17.00 години в присутності матері цих дітей. Зазначений графік спілкування позивача з синами не буде порушувати режиму цих малолітніх дітей, їх навчання і відпочинку, сталого уклад життя сторін, відповідатимуть інтересам дітей та не суперечитимуть законним інтересам позивача і відповідачки. Крім того, позивач сам працює щоб мати можливість матеріально утримувати дітей і серед тижня можливо буде також мати ускладнення в належному спілкуванні і вихованні своїх дітей.

Інші вимоги позивача: дозволити батьку бачитись із синами в певні ним визначені часи і дні, при цьому щоб батько мав можливість проводити час з дітьми без присутності матері, як обов`язкова умова, з метою унеможливлення конфліктів, суд компенсує зобов`язанням відповідачки повідомляти батьку час про своє місце знаходження з дітьми, встановити право позивача самому і спільно із матір`ю дітей вирішувати всі суттєві і нагальні питання щодо виховання дітей, в тому числі відвідувати з свідками дитячий садок, виїжджати самостійно з синами на відпочинок, разом відвідувати різноманітні культурні заходи, знати адресу проживання дітей та інш. оскільки, саме в такому вигляді це буде належним способом захисту порушеного права позивача, та у відповідності до вимог ст. 159 СК України не є належним способом участі одного з батьків у вихованні дитини при вирішенні судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, який мешкає окремо від нього.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд виходить з приписів принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, та не обмежився констатуванням того, що встановлено під час розгляду справи тих обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю. Суд врахував, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаних неповнолітніх дітей, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що вирішення місця мешкання дитини ґрунтується на факті спорідненості з ними, при цьому, приймаючи до уваги те, що відповідачем (матір`ю) наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки позивача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними нею доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог лише частково.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно частково стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково і усунути перешкоди для ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 у спілкуванні його як батька з їх малолітніми дітьми: сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в його спілкуванні з дітьми шляхом визначення наступного способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожної суботи місяця з 09.00 до 13.00 години за місцем мешкання дітей у присутності матері цих дітей та кожної першої та третьої неділлі місяця з 11.00 до 17.00 години в присутності матері цих дітей, в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми, їх вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 1, 7, 19, 109, 150, 153, 155, 157, 159, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Усунути перешкоди для ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 у спілкуванні його як батька з їх малолітніми дітьми: сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в його спілкуванні з дітьми шляхом визначення наступного способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожної суботи місяця з 09.00 до 13.00 години за місцем мешкання дітей у присутності матері цих дітей та кожної першої та третьої неділлі місяця з 11.00 до 17.00 години в присутності матері цих дітей.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми, їх вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2019 року.

Суддя -