ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Лобова О.А.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: представника відповідача АТ «ВТБ Банк» - адв. Галасун Г.І.

представника позивача - адв. Назаренко В.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі адвоката Галасун Галини Іванівни

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 серпня 2019 року (повний текст складено 21 серпня 2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ВТБ Банк", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та іпотеки.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 03.09.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №12.11/08-ДІ, відповідно до якого предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрованого в реєстрі за №5998.

Зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та, відповідно до умов договору квартира належала продавцю на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.05.2008 року, яке було скасовано ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.08.2011 року у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Вказує, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.10.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області відмовлено; задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області і визнано за ОСОБА_1 право власності, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Вважає, що на даний час його права як власника квартири, порушуються, оскільки в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом АТ «ВТБ Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у зв`яку з наявною заборгованістю ОСОБА_2 перед банком, який не є належним власником вказаного нерухомого майна.

З урахуванням наведеного прохав суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №5998; визнати недійсним іпотечний договір №12.11/08-ДІ, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №6261; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ «ВТБ БАНК», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та іпотеки, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №5998.

Визнано недійсним іпотечний договір №12.11/08-ДІ, укладений між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк та ОСОБА_2 , посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №6261.

Стягнуто з АТ «ВТБ БАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 469,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 469,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 469,87 грн.

Повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір в сумі 63,60 грн, сплачений згідно квитанції №MP_AB250683AJA_5998834 від 26.02.2019 року (оригінал квитанції зберігається в матеріалах справи №524/10374/18).

Вказане рішення оскаржив відповідач АТ «ВТБ Банк», представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні даного позову відмовити, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги посилаються на те, що, у разі якщо, правочин укладений з порушенням вимог закону, на такі правовідносини не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відтак, у даних правовідносинах, оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, наслідком угоди, укладеної з визначеними порушеннями, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Тобто, право особи, яка вважає себе власником майна, в даному випадку ОСОБА_1 , не підлягає захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикативного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

Відтак, апелянт стверджує, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки він, вважаючи себе власником майна, заявив позов про недійсність правочину, укладеного не ним, а іншими особами.

Окрім того, зауважують, що, оскільки права позивача у даній справі не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, то відповідним чином, не може бути визнано законним і обґрунтованим рішення суду щодо визнання недійсним і іпотечного договору.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вказуючи на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду прохав апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Так, зокрема, посилається на те, що його право власності на спірне нерухоме майно вже визнано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.08.2011 року, він (позивач) є власником вказаної квартири, відтак, в нього відсутнє право пред`явлення віндикаційного позову.

Зауважує, що належним способом захисту його цивільного права є саме пред`явлення негаторного позову, тобто позову про усунення перешкод у здійсненні власником права володіння, користування та розпорядження своїм майном, у порядку статей 2015,216, 391 ЦК України.

Вважає, що визнання оспорюваних правочинів недійсними у даній справі слугує законному і ефективному захисту прав та законних інтересів позивача, натомість, подання віндикативного позову не буде ефективним способом захисту порушених прав власника, оскільки спірне майно вже повернуте законному власнику - ОСОБА_1 .

Вказує, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки є самостійними вимогами про захист прав ОСОБА_1 законного власника, від посягань банку, спрямованих на звернення стягнення на квартиру, яку банк вважає предметом іпотеки за кредитним договором ОСОБА_2 , і задоволення таких вимог не залежить від задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Так, апелянт стверджує, що вимоги ОСОБА_1 у частині визнання недійсним договору іпотеки обґрунтовані не тільки недійсністю договору купівлі-продажу від 27.08.2008 року, а і тим, що у даному випадку позивач є єдиним та законним власником спірної квартири та, з його боку, відсутнє волевиявлення на укладення договору іпотеки, а також відсутній факт переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , що виключає застосування до спірних правовідносин положень ст.23 ЗУ «Про іпотеку».

За таких обставин вважає, що суд першої інстанції дійшов законних та обґрунтованих висновків, що задоволення вимог АТ «ВТБ Банк» за рахунок майна ОСОБА_1 не буде ґрунтуватись на законі та порушить права останнього на мирне володіння належним йому майном і, крім іншого, порушить баланс приватних інтересів.

У судовому засіданні представник Банку - адвокат Галасун Г.І. апеляційну скаргу підтримала та прохала її задовольнити з визначних у ній підстав.

Представник позивача проти задоволення скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом, убачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, 27.08.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е.. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 209,3 кв.м, житловою площею 118,1 кв.м, яка належала продавцю на праві власності на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.05.2008 року (а.с.26-27).

У свою чергу, 03.09.2008 року між ВАТ ВТБ Банк/правонаступником якого є - АТ «ВТБ Банк»/ та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №12.11/08-ДІ, посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., предметом іпотеки за яким є нерухоме майно: квартира в трьохквартирному житловому будинку з мансардою, загальною площею 209,3 кв.м, житловою площею 118,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір забезпечує вимоги ВАТ ВТБ Банк, що витікають з кредитного договору №12.11/08-ДІ від 03.09.2008 року, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 (а.с.6-11).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 року відмовлено в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно та задоволено позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно. Визнано за ОСОБА_1 право власності на триквартирний житловий будинок з мансардою під літ. «З,Зман» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 628,1 кв.м., житловою площею 354,5 кв.м., допоміжною площею 273,6 кв.м.; право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м.; право власності на квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 118,3 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,5 кв.м.; право власності на квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м.; право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 532 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки :07:003:0341, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.12-18).

Рішення суду набрало законної сили 24.10.2011 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2008 року, що ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно позов ОСОБА_3 був задоволений і за нею визнано право власності на самовільно збудований нею житловий будинок з мансардою під літ. «З,Зман» загальною площею 628,1 кв.м., житловою площею 354,5 кв.м., допоміжною площею 273,6 кв.м. та і в тому числі визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.08.2011 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2008 року було скасоване у зв`язку з нововиявленими обставинами, а справу призначено до слухання в загальному порядку.

Окрім того, рішенням суду по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 року встановлено, що 31.08.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався фінансувати ОСОБА_3 будівництво триповерхового, триквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 628 кв.м; всі будівельні матеріали, які використовуються ОСОБА_3 для будівництва будинку, належать ОСОБА_1 ; у випадку, якщо ОСОБА_3 , не передасть ОСОБА_1 завершений будинок до 01 вересня 2008 року або вчинить інші дії, що призведуть до невиконання п.1.2 даного Договору, ОСОБА_3 сплачує неустойку у розмірі 10% вартості будівництва при цьому ОСОБА_1 має право в судовому порядку визнати право власності на будинок та земельну ділянку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 149963910 від 18.12.2018 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.08.2008 року, ОСОБА_3 не була належним власником нерухомого майна, то зміст цього договору не відповідає вимогам ст..203 ЦК України, а тому даний правочин було визнано судом недійсним. Окрім того, оскільки судом було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який слугував підставою для передання вказаного нерухомого майна в іпотеку, суд вважав що іпотечний договір №12.11/08-ДІ, посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Прокопом О.Е., також є недійсним.

Такий висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З наведеного вбачєаться. що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

(Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Колегія суддів, аналізуючи матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування питання чи мав право позивач звернутися до місцевого суду з даним позовом, як таким, що є належним способом захисту його цивільного права.

Тобто, необхідно встановити, який саме спосіб захисту прав ОСОБА_1 буле вірним - шляхом пред`явлення віндикаційного чи негаторного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема, набуває і право володіння.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 року, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м. (а.с.12-18).

Рішення суду набрало законної сили 24.10.2011 року.

Окрім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 149963910 від 18.12.2018 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 є власником та фактичним володільцем майна - спірної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м.

Відтак, захист його цивільного права підлягає судовому захисту саме шляхом пред`явлення негаторного прозову до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Як установлено, наразі щодо спірного нерухомого майна діє договір купівлі -продажу від 27 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та іпотечний договір №12.11/08-ДІ, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 від 03 вересня 2008 року.

Вказані правочини порушують права ОСОБА_1 на вільне користування належним йому майном, відтак, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема, і шляхом пред`явлення позову про визнання недійсними відповідних правочинів, що буде належним способом захисту його цивільного права.

Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Статтями 655, 658 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 року була встановлена безпідставність вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що вказане рішення суду спростовує презумпцію правомірності договору купівлі -продажу від 27.08.2008 року, з огляду на те, що на момент його укладення ОСОБА_3 не була належним власником нерухомого майна, відтак, вказаний правочин не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а тому, в силу ч.1 ст.215 ЦК України, був правомірно визнаний місцевим судом недійсним.

Окрім того, згідно ст.ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст.5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, що належать іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 27.08.2008 року було визнано недійсним, при цьому вказаний правочин слугував підставою для передання спірного нерухомого майна в іпотеку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що іпотечний договір №12.11/08-ДІ від 03 вересня 2008 року також є недійсним.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що позивач є єдиним законним власником спірної квартири та з його боку відсутнє волевиявлення на укладення договору іпотеки №12.11/08-ДІ від 03 вересня 2008 року, а також відсутній факт переходу права власності від ОСОБА_2 (іпотекодавця) до ОСОБА_1 , а тому правочин, укладений іншою особою без волевиявлення власника майна є недійсним.

Тобто, ОСОБА_2 взагалі не мав права укладати оспорюваний договір іпотеки №12.11/08-ДІ від 03 вересня 2008 року не набувши, в установленому законом порядку, права власності на відповідне майно.

Згідно ст.23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Як установлено, спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з моменту завершення будівництва, та ОСОБА_3 , не будучи власником спірної квартири, не мала права її відчужувати ОСОБА_2 , як і останній не мав права укладати договір іпотеки №12.11/08-ДІ від 03 вересня 2008 року, щодо квартири, яка йому не належала.

При цьому, оскільки матеріалами справи установлено, що факт переходу права власності від ОСОБА_2 (іпотекодавця) до ОСОБА_1 відсутній, то і підстав для застосування до даних правовідносин положення ст.23 ЗУ «Про іпотеку» відсутні.

У випадку визнання права власності на предмет іпотеки до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного набуття права власності на майно.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація), колегія суддів до уваги не приймає, з урахуванням наведеного вище, де встановлено, що для відновлення порушених прав ОСОБА_1 дієвим буде пред`явлення саме негаторного позову.

Так, питання повернення майна у володіння законного власника - ОСОБА_1 вже вирішено судом шляхом постановлення 11.10.2011 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області рішення по справі №2-3534/2011, яким визнано за останнім право власності на спірну квартиру, відтак, позивач є власником спірного майна, що виключає можливість пред`явлення віндикаційного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ВТБ Банк" особі адвоката Галасун Галини Іванівни, - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 серпня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

О.А. Лобов