Провадження № 22-ц/812/1847/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2019 року м. Миколаїв

справа № 485/255/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 30 серпня 2019 року суддею Квєткою І.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що за договором про надання банківських послуг від 18 травня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого ліміту розміром 5 000 грн. на картковий рахунок, але вчасно кредитні кошти не повертає. Посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору та виникнення станом на 13 січня 2019 року кредитної заборгованості, позивач, уточнивши вимоги (а.с. 41-44), просив стягнути з ОСОБА_1 20 601, 38 грн., з яких 11 577, 27 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2164, 30 грн. заборгованість за процентами, 5 402, 60 грн. пені, та штрафи 500 грн. фіксована частина та 957, 21 грн. процентна складова.

Відповідач ОСОБА_1 визнав позов в розмірі кредитного ліміту - 5 000 грн., а нарахування інших сум вважає необґрунтованими, бо не був повідомлений банком про умови нарахування процентів та неустойки.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 серпня 2019 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 5 000 грн. заборгованості за тілом кредиту та 466, 23 грн. судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгоджені сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають отримані відповідачем кредитні кошти. Оскільки розрахунки банку суперечать один одному та не дозволяють встановити дійсну заборгованість за тілом кредиту, то, виходячи з розміру кредитного ліміту та часткового визнання позову, стягненню підлягають 5 000 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відсотків та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що, відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд порушив вимоги статей 1048,1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 18 травня 2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначено про види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Позивач надав суду і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Факт вручення або ознайомлення з Тарифами та Умовами ОСОБА_1 заперечував.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач отримував кредитні кошти до 11 травня 2018 року та вносив платежі до 21 вересня 2018 року (а.с. 49).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувалась ОСОБА_1 у період до 1 вересня 2014 року в розмірі 20, 4 % річних, до 1 квітня 2015 року 34, 8 % або 32, 4 % річних, а з цього часу 42 % річних (а.с. 46-49).

Протягом строку кредитування розмір кредитного ліміту змінювався та до 25 липня 2018 року складав 5 000 грн. (а.с. 51).

Загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 13 січня 2019 року визначена банком в розмірі 20 601, 38 грн., з яких 11 577, 27 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2 164, 30 грн. заборгованість за процентами, 5402, 60 грн. пені, та 1 457, 21 штрафів.

При цьому, з розрахунку не можливо встановити, яким чином визначена загальна заборгованість за процентами та пеню (а.с. 49).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів, комісії), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі кредитного ліміту (5 000 грн.), суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 18 травня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Не впливають на висновки суду першої інстанції і надані апеляційному суду докази щодо строку дії платіжних карт, виданих на і`мя ОСОБА_1 (а.с.98-100).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 7 листопада 2019 року.