У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2019 року

м. Лозова Харківської області

Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:

головуючого - Харабадзе К.Ш.,

за участю секретаря - Бєловол О.О.,

Справа № 629/1336/19

Номер провадження 2/629/820/19

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши цивільну справу про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним,

в с т а н о в и в :

26.03.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення на його користь матеріальної шкоди у розмірі 109897,90 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VІІІ у зв`язку з подання заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч.5 ст. 126 Конституції України позивача було звільнено з посади судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області, а наказом голови Лозівськся міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року № 05-04/79 відраховано зі штату Лозівського міськрайонного суду Харківської області. З 17 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Лозівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області як суддя у відставці Лозівського міськрайонного суду Харківські області та отримує довічне грошове утримання у розмірі 88% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. 25 лютого 2019 року позивачем на адресу начальника Територіального управління Державної судові адміністрації у Харківській області ОСОБА_2 була направлена заява претензія - про відшкодування державою шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, а саме проведення перерахунку не до отриманої заробітної плати за період з 01.01.2015 року по 16.09.2016 року, та надати з цього приводу довідку заборгованості, помісячно та за весь цей період з метою захисту своїх прав у правоохоронних органах та суду. 16.03.2019 року позивач отримав листа за підписом начальника Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області ОСОБА_2 з зазначенням на те, що зробити перерахунок щодо не до отриманої суддівської винагороди за період з 01.01.2015 року по 16.09.2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації в Харківській області не має можливості, оскільки відсутні законодавчі підстави. З 1 січня 2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щомісячно нараховувало та надавало позивачу суддівську винагороду яка складалася і розмірі посадового окладу на рівні 10 мінімальних заробітних плат, та доплат за вислугу років ( 70%) проводили утримання податків з доходів фізичних осіб ( 18%+1,5%). Конституційний Суд України у рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 вказав, що положення частини третьої статті 133 Закону №2453 в редакції Закону №192 звужує зміст та обсяг гарантії незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення. Таким чином, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частинам першої, другої статті 126 Конституції України. Зважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до положення частини третьої статті 133 Закон № 2453 у редакції Закону № 192 визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року, однак незаконне нарахування суддівської винагороди позивачу у нижчому розмірі у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з січня 2016 року по вересень 2016 року, позивач недоотримав належні виплати у розмірі 109 тис. 897 грн. 90 копійок, саме через дію неконституційної норми закон, тому і компенсація цих коштів повинна були здійснена в порядку статті 152 Конституцій Україні статтями. Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року по справі №1-7/2018 (4062/15) визнано, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 рок № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадови оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат". Внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закон щодо розміру посадового окладу судді місцевого суду як базової складової суддівської винагороди позивачу було заподіяно майнову шкоду у вигляді недоотримання у частині зменшення гарантованого розміру суддівської винагороди за період з 1 січня 2016 року по 16 вересня 2016 року включно у розмірі 109 тис. 897 грн. 90 копійок, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України, шляхом безспірного списанні з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у частин зменшення гарантованого розміру винагороди судді.

01.04.2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

14.05.2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним було зупинено до розгляду об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 686/6775/18.

18.10.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач зазначає, що 05 вересня 2019 року Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/6775/18 було прийнято постанову, якою рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року та постанова Апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2018 року скасовані, а провадження у справі за позовом до держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди, - закрито, повідомлено позивачеві про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 вказує про подальше звернення ним до адміністративного суду за захистом своїх прав та законних інтересів, що ним при зверненні до суду за захистом своїх прав з цивільним позовом не пропущені процесуальні строки, що він своєчасно звернувся до суду з позовною заявою 26.03.2019 року, що наявні підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду відповідно до КАС України.

21.10.2019 року провадження у справі поновлено, з дня поновлення провадження у справі перебіг процесуальних строків продовжується.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в наданій суду заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Представник відповідача Держави України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в судове засідання не з`явилась, в наданій суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином судовою повісткою про виклик, причину неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/6775/18 указав, що у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

При з`ясуванні питання юрисдикційності спору суд враховує таке.

Положенням частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

04 грудня 2018 року рішенням Конституційного Суду України по справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

26 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області суду з цивільним позовом до Держави України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення на його користь матеріальної шкоди у розмірі 109 897,90 грн., завданої законом, що визнаний неконституційним. В позові посилався, що з 17 вересня 2016 року перебуває на обліку в Лозівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області як суддя у відставці Лозівського міськрайонного суду Харківські області, отримує довічне грошове утримання у розмірі 88% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, з 1 січня 2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щомісячно нараховувало йому та виплачувало суддівську винагороду, яка складалася з розміру посадового окладу на рівні 10 мінімальних заробітних плат. Вказав, що 04.12.2018 року Конституційним Судом України положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частинам першої, другої статті 126 Конституції України. Зважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до положення частини третьої статті 133 Закон № 2453 у редакції Закону № 192 визнані неконституційними, однак незаконне нарахування суддівської винагороди позивачу у нижчому розмірі у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з січня 2016 року по вересень 2016 року, і через дію неконституційної норми закону позивач недоотримав належні виплати у розмірі 109 тис. 897 грн. 90 копійок.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області майнової шкоди у сумі 109 897,90 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо встановлення посадового окладу судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо вимоги позивача про повернення матеріалів позовної заяви від 26.03.2019 року разом з оригіналами доказів позивачу, то у разі закриття провадження у справі повернення позовної заяви Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженою Наказом Державної судової адміністрації України 17.12.2013 № 173, не передбачено. Суд роз`яснює право позивача за ст. 43 ЦПК України на ознайомлення з матеріалами справи, одержання з них копій.

Повернення оригіналів письмових доказів врегульоване в статті 96 ЦПК України, згідно з якою оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Так, в оригіналі позивачем було додано до позовної заяви: відповідь начальника ТУ ДСА України у Харківській області від 06-16/628/19 від 12.03.2019 року на 2 арк., розрахунковий лист за січень 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за березень та лютий 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за квітень 2016 року та травень 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за липень 2016 року та серпень 2016 року на 1 арк., які повертаються судом за клопотанням позивача, який їх подав. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Керуючись ст.ст. 255, 258, 259, 260, 261 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 оригінали письмових доказів: відповідь начальника ТУ ДСА України у Харківській області від 06-16/628/19 від 12.03.2019 року на 2 арк., розрахунковий лист за січень 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за березень 2016 року та лютий 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за квітень 2016 року та травень 2016 року на 1 арк., розрахункові листи за липень 2016 року та серпень 2016 року на 1 арк.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя К.Ш.Харабадзе