ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6936/19 Справа № 207/1417/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання угоди недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачкою ОСОБА_4 він з 10.10.2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох малолітніх дітей. Спільне проживання з відповідачкою припинили у лютому 2015 року. Шлюб було розірвано рішенням суду від 06.05.2015 року, при розлученні згоди щодо поділу майна не дійшли.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали за договором купівлі-продажу від 10.03.2010 року спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Також під час перебування у шлюбі сторони придбали у 2006 році на ім`я відповідачки спірний автомобіль Шевроле Авео, 2006 року випуску, гараж № НОМЕР_1 у блоці № НОМЕР_2 , крім того, за його відомостями відкрито рахунок на грошовий вклад на ім`я відповідачки в ПАТ КБ ПриватБанк.

Позивач зазначав, що спірний автомобіль перереєстровано 08.04.2015 року на рідну сестру відповідачки ОСОБА_3 , при цьому жодним чином своєї згоди на укладення цього правочину відповідачці не надавав, хоча на час відчуження автомобіля перебував з відповідачкою у шлюбі, вважав цю угоду фіктивною та такою, що укладена без мети створення правових наслідків, які нею обумовлені.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати договір купівлі-продажу автомобіля Шевроле Авео, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 08.04.2015 року недійсним і повернути сторони у попередній стан; визнати вказаний автомобіль об`єктом спільної сумісної власності подружжя і виділити його ОСОБА_4 разом із гаражем АДРЕСА_2 НОМЕР_4 блоці АДРЕСА_3 ; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 40,5 кв.м.; здійснити поділ грошових вкладів в ПАТ КБ ПриватБанк порівну між подружжям.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.02.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_5 вартістю 157 112,00 грн., автомобіль Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 102 342,24 грн., гараж № НОМЕР_1 у блоці № АДРЕСА_3 , вартістю 41 704,00 грн., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Виділено частки у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_5 по 1 АДРЕСА_6 2 частині ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Визнано право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 , на 1/2 частину за ОСОБА_4

Визнано недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 від 08.04.2015 року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Виділено ОСОБА_4 автомобіль Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 102 342,42 грн., гараж № НОМЕР_1 у блоці № АДРЕСА_3 , вартістю 41 704,00 грн., як майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 в сумі 51 171,12 грн., грошову компенсацію вартості гаражу № НОМЕР_1 у блоці № 5 АДРЕСА_7 , в сумі 20 852,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині визнання права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржувалося, а тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що з 10.10.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 06.05.2015 року.

Обставини щодо придбання саме під час перебування у шлюбі спірного автомобіля Шевроле Авео реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, квартири по АДРЕСА_8 за договором купівлі продажу від 10.03.2010 року, гаражу по АДРЕСА_9 за договором купівлі-продажу від 08.10.2014 року, сторонами не оспорювалися, у зв`язку з чим не підлягають доказуванню у справі.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно реєстраційної довідки Дніпродзержинського центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, спірний автомобіль, зареєстрований за ОСОБА_4 станом на 01.04.2015 року, знято з обліку і перереєстровано на іншого власника 08.04.2015 року, станом на 11.06.2015 року автомобіль зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку.

Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 6535/6536-15 від 30.05.2016 року ринкова вартість гаражу № НОМЕР_1 у блоці № 5 АДРЕСА_7 складає 41 704,00 грн., ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 складає 157 112,00 грн.

Згідно висновку № 2495-17 від 18.01.2018 року судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 102 342,24 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям, оскільки інше не доведено тим з подружжя, хто спростовував цю презумпцію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірна квартира йому повинна бути виділена в цілому, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки суперечать вимогам закону.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що згоди щодо варіанту поділу майна сторони не дійшли.

Тому, з урахуванням позицій сторін, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для виділу спірної квартири в цілому жодній зі сторін.

Посилання позивача на те, що він готовий внести на депозитний рахунок суду компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таких позовних вимог він не заявляв.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко