МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/9173/18 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/1800/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду о 09 год. 58 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення від права спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому посилалася на те, що вона з 20.06.2006р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де мешкає позивачка, та ј частину будинку за адресою - АДРЕСА_2 та інше рухоме майно.

Після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що заяву про прийняття спадщини подали також діти померлого, з якими її покійний чоловік зв`язку не мав та яких вона ніколи не бачила, вони не були присутні навіть на похоронах батька.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначала, що ОСОБА_6 був інвалідом І групи по психічному захворюванню, страждав на інші хвороби - ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, серцеву недостатність, дисцикуляторну енцефалопатію, деменцію. Перед смертю лікувався на стаціонарі з 21.06.2018року по 26.06.2018р.-у неврологічному відділенні міської лікарні № 3 м. Миколаєва, а з 26.06.2018р. по 06.07.2018р.- у міській лікарні № 1 у зв`язку з пневмонією.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2013р. ОСОБА_6 було визнано недієздатним, а її призначено його опікуном.

ОСОБА_6 потребував стороннього догляду навіть під час перебування у стаціонарі. Посилалася на те, що позивачка виконувала функції соціального працівника по догляду за ОСОБА_6 з квітня 2014р. по день його смерті. Ніхто з дітей чи інших родичів не відвідував ОСОБА_6 , ніякої допомоги не надавав. Всі клопоти та весь тягар догляду за психічно хворою людиною на протязі 6 років лежав на ній.

Тому просила усунути відповідачів від права спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, та повторюючи доводи позову, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволенння, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2006 року та постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою та сином ОСОБА_6 від попереднього шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 28 липня 2018 року (повторно) Миколаївським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на квартиру за адресою АДРЕСА_3 та на 1/4 частку житлового будинку в АДРЕСА_2 , які йому належали на праві приватної власності.

31 липня 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. заведено спадкову справу № 18/2018 щодо майна померлого ОСОБА_6 , з якої вбачається, що 31 липня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса звернулась донька померлого ОСОБА_3 як спадкоємиця першої черги відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, після чого 11 вересня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори звернулась дружина померлого ОСОБА_1

ОСОБА_5 31 липня 2018 року звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від належної йому частки у спадщині, яка залишилася після смерті спадкодавця- рідного батька ОСОБА_6 , на користь дочки померлого ОСОБА_3 .

Також судом було встановлено, що рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2013 року за заявою ОСОБА_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано недієздатним та встановлено опіку. Призначено ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_6 . В рішенні зазначено, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 532 від 12.11.2013 року ОСОБА_6 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу, внаслідок чого він не є спроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними. Рішенням Миколаївської спеціалізованої МСЕК від 09 квітня 2012 року ОСОБА_6 була встановлена I група "Б" інвалідності безстроково, зазначено, що він потребує постійного стороннього догляду та нагляду.

З 21 червня 2018 року по 26 червня 2018 року ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської лікарні № 3 м.Миколаєва, з 26.06.2018 по 06.07.2018 року- у міській лікарні № 1 у звязку з пневмонією. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідачі не заперечували того, що не відвідували батька під час стаціонарного лікування та не надавали на той час матеріальної допомоги на придбання ліків. Разом з тим, жодних інших доказів лікування померлого у медичних установах, як і доказів витрат на придбання ліків чи інших витрат на лікування позивачкою не надано. Не надані позивачкою і підтверджуючі документи того (в тому числі і показів свідків), що останні три роки перед смертю ОСОБА_6 , самостійно себе не обслуговував.

Згідно Довідки Департаменту праці та соціального захисту населення Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району ММР, ОСОБА_1 перебувала на обліку у відділ соціальних виплат Управління та отримувала державну соціальну допомогу по догляду за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного розладу (утриманець ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Допомогу отримувала з 01.04.2014 року по 31.07.2018 року.

Матеріалами справи підтверджується (копіями квитанцій на придбання медичних препаратів), що на стаціонарне лікування ОСОБА_6 витрачено ОСОБА_1 за червень-липень 2018 року близько 13 000 грн., на поховання позивачка витратила 16820 грн. (квитанція № 62 від 10.07.2018 року).

Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 отримувала соціальну допомогу по догляду за ОСОБА_6 у встановленому законом розмірі (1450-1854 грн. за 2017-2018 роки) та пенсію ОСОБА_6 у розмірі (1854-2181 грн. за ті ж роки)

Допитана в якості свідка сусідка позивачки ОСОБА_7 суду пояснила, що протягом багатьох останніх років вона не бачила дітей ОСОБА_6 у нього вдома. Чи вони зустрічалися, чи спілкувлися, чи зверталися до дітей по допомогу - їй не відомо.

Допитані в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суду пояснили, що відповідачі дійсно багато років не спілкувалися з батьком, але така ситуація склалася з вини позивачки. Приблизно до 2014 року вони іноді зустрічалися у місті, проте ОСОБА_6 завжди казав, що йому нічого не потрібно. Як зв`язатися з відповідачами знав голова кооперативу будинку, сестри померлого, з якими дуже рідко спілкувалася позивачка, принаймні у неї були їх номера телефонів, отже за бажанням позивачка могла знайти контакти відповідачів і звернутися до них по допомогу.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факт ухилення відповідачів від надання допомоги своєму батькові, винної поведінки останніх (зокрема, відмови від надання допомоги батькові), постійну потребу спадкодавця у допомозі саме відповідачів. При цьому суд константував, що сторонами не заперечується той факт, що позивачка, будучи дружиною померлого здійснювала всі необхідні дії по догляду за останнім, отримувала за це відповідну державну соціальну допомогу, а також те, що матеріали справи не містять доказів того, що спадкодавець потребував іншої сторонньої допомоги, окрім догляду позивачки, та що відповідачів просили про надання такої допомоги, а вони відмовили.

Таким чином, оскільки матеріалами справи не доведено, що допомоги позивачки ОСОБА_1 померлому ОСОБА_6 не вистачало і він потребував допомоги відповідачів, які ухилялися від надання такої допомоги спадкодавцеві, то суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачки.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.

Так, в силу вимог ч. 3 та ч. 5 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Аналіз даних норм закону свідчить, що суд при вирішенні таких справ повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві утримання та допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Тобто лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Як роз`яснено у п. 6 постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 був інвалідом 1 групи, мав низку захворювань, через що потребувала сторонньої допомоги. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2013 року ОСОБА_6 визнано недієздатним, над ним встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_1 .

За такого суд правомірно дійшов висновку, що спадкодавець ОСОБА_6 через свій стан здоров`я перебував у безпорадному стані (і такі обставини сторонами не оспорюються) та потребував допомоги, яку отримував від ОСОБА_1 .

Проте позивачкою не було надано достатньої кількості безспірних доказів того, що за умови отримання такої допомоги від неї, ОСОБА_6 потребував допомоги ще й зі сторони відповідачів, а також ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували винну поведінку останніх, яка б свідчила, що ОСОБА_6 звертався (особисто або його опікун) за допомогою до відповідачів, а відповідачі відмовили у наданні такої допомоги. Тому суд правильно, встановивши обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з викладеним не є підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивачки про те, що відповідачі за життя не відвідували спадкодавця та не надавали йому допомоги, оскільки у справі відсутні докази, як потреби спадкодавця у такій допомозі за умови надання йому необхідної та достатньої допомоги позивачкою, так і звернення за допомогою до відповідачів та ухилення їх від її надання, а тому лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві не є достатнім для задоволення позову.

У зв`язку з викладеним, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення також доводи апеляційної скарги про те, що у відповідачів як у повнолітніх дітей ОСОБА_6 в силу закону, а саме норм Сімейного Кодексу України, був обов`язок утримувати непрацездатного батька і він ніяким чином не пов`язаний з тим, що ОСОБА_6 отримував допомогу від дружини. При цьому колегія суддів враховує те, що судом не заперечувався факт наявності у відповідачів обов`язку згідно норм СК України утримувати свого непрацездатного батька за умови наявності потреби його у матеріальній допомозі. Однак, наслідком не виконання ними цього обов`язку за Сімейним кодексом України є стягнення з них аліментів, а не усунення від права на спадкування.

Правові наслідки у вигляді усунення від права на спадкування у разі саме ухилення повнолітніх дітей від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, передбачені ч.3 ст. 1224 ЦК України.

Проте, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України, виходячи, як зі змісту даної норми права, так і роз`яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", стосується всіх спадкоємців за законом. Тобто як тих, які відповідно до СК України були зобов`язані утримувати спадкодавця, так і тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Як в одному, так і в іншому випадку факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому враховується поведінка особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку, а не пред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

За такого, встановивши, що позивачкою не було надано достатньої кількості безспірних доказів того, що за умови отримання допомоги від неї, ОСОБА_6 потребував допомоги ще й зі сторони своїх повнолітніх дітей (відповідачів у справі), а також звернення до них за допомогою та ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, суд правомірно дійшов висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки у справі відсутні докази, як потреби спадкодавця у такій допомозі за умови надання йому необхідної та достатньої допомоги позивачкою, так і звернення за допомогою до відповідачів та ухилення їх від її надання, а сам лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві за відсутності інших складових, зазначених вище, не є достатнім для задоволення позову саме про усунення від права на спадкування.

Необгрунтованими за такого є також доводи апеляційної скарги про те, що суд еклектично змішав підстави для усунення від спадкування передбачені а.2 ч.3 ст.1224 ЦК України та ч.5 ст. 1224 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує також те, що суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалася саме на ч.5 ст. 1224 ЦК України, описувала незадовільний стан здоров`я спадкодавця, через який він потребував сторонньої допомоги, а також те, що відповідачі ухилилися від надання необхідної йому допомоги саме у зв`язку з безпорадним станом здоров`я батька і саме тому просила усунути відповідачів від права спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто, позивачкою було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до відповідачів), а також викладені обставини, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

За такого суд обгрунтовано вдався в рішенні суду до аналізу доказів у світлі дотримання учасниками правовідносин положень ч.5 ст. 1224 ЦК України.

Не є достатньою підставою для скасування рішення посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд, на думку апелянта, необгрунтовано поклав на неї обов`язок по доказуванню вини відповідачів в ухиленні від надання допомоги батькові, пославшись на ст. 81 ЦПК України, оскільки ця стаття встановлює обов`язок позивача доведення тільки об`єктивної сторони цивільних правовідносин, а не суб`єктивної сторони, до якої віднесено вину, виходячи з наступного.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачка як на підставу усунення відповідачів від права на спадкування посилалася саме на ухилення їх від утримання спадкодавця. Тому саме вона повинна була надати докази ухилення, а не відсутності допомоги спадкодавцеві зі сторони відповідачів.

Ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, який потребував допомоги, в контексті ст. 1224 ЦК України, як уже зазначалося раніше, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повинно бути пов`язаним з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Встановивши, що позивачкою не надано достатньої кількості безспірних доказів того, що за умови отримання допомоги від неї, ОСОБА_6 потребував допомоги ще й зі сторони своїх повнолітніх дітей (відповідачів у справі), а також звернення за допомогою до відповідачів та ухилення їх від її надання, суд правомірно дійшов висновку про недоведеність позивачкою наявності винної поведінки відповідачів в ненаданні допомоги спадкодавцю.

При цьому суд в рішенні фактично константував про недоведеність саме обставин, якими позивачка обгрунтовувала свої позовні вимоги, а вже наслідком цього був висновок суду про недоведеність винної поведінки відповідачів в ненаданні допомоги спадкодавцю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оскільки інші доводи апеляційної скарги позивачки частково відтворюють її позовні вимоги, викладені в позовній заяві, а частково є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року