Справа № 145/166/18
Провадження № 22-ц/801/898/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 рокуСправа № 145/166/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №145/166/18 за позовом

ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» про визнання незаконним наказу №1 від 13 травня 2015 року в частині відкликання з посади директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості за заробітною платою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року, повний текст якого складено 14 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Ратушняка І.О.,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (далі -СТОВ «Поділля») про визнання незаконним наказу в частині відкликання з посади директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості за заробітною платою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що був учасником СТОВ «Поділля», а також з 13 грудня 2002 року по 25 травня 2017 року - директором цього товариства, за винятком періоду з 13 травня 2015 року по 06 січня 2016 року. 13 травня 2015 року учасниками СТОВ «Поділля» були зареєстровані інші особи, які провели збори засновників, на яких було прийняте рішення про відкликання його з посади директора, оформлене протоколом №1. На підставі цього протоколу був виданий наказ про відкликання його з посади №1, копія якого йому вручена не була.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року в адміністративній справі №802/1393/15-а, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, визнано незаконними та зобов`язано державного реєстратора скасувати записи про державну реєстрацію змін до складу засновників та зміну відомостей про керівника СТОВ «Поділля». Вказані рішення суду були виконані 06 січня 2016 року, проте фактично позивача допущено до керівництва товариством 17 лютого 2016 року, що підтверджується ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області у справі №145/279/16-ц від 12 лютого 2016 року. Оскільки рішення власника про відкликання з посади директора, оформлене протоколом №1 від 13 травня 2015 року, прийнято особою, яка протиправно включена до складу учасників (засновників) товариства, остання не мала повноважень та правових підстав для прийняття відповідних рішень, а тому наказ про його звільнення від 13 травня 2015 року є незаконним. З цих підстав період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року є вимушеним прогулом, і відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Після фактичного поновлення на роботі з 17 лютого 2016 року по 25 травня 2017 року позивач працював на посаді директора СТОВ «Поділля», проте починаючи з лютого 2017 року йому не виплачувалася заробітна плата, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Після звільнення 25 травня 2017 року розрахунок в повному обсязі з ним проведений був, в зв`язку з чим, відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порушення власником його трудових прав внаслідок незаконного звільнення, невиплати заробітної плати та непроведення розрахунку при звільненні, заподіяло йому моральну шкоду, яка виявилася у відчутті матеріальної незабезпеченості та незахищеності, стресі, який спряв загостренню хвороби.

З цих підстав, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним наказ СТОВ «Поділля» №1 від 13 травня 2015 року в частині відкликання з посади директора. Стягнути з відповідача 11194 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року, заборгованість за заробітною платою за період з січня 2017 року по травень 2017 року в розмірі 17760, 65 грн, 61206, 21 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по березень 2018 року включно, 19000 грн моральної шкоди.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із СТОВ «Поділля» на користь ОСОБА_1 заборгованість за заробітною платою у розмірі 15632, 13 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено порушення відповідачем обов`язку щодо виплати заробітної плати за лютий-травень 2017 року в сумі 15632,13 грн, що підтверджується довідками СТОВ «Поділля» №1 і №3 від 23 січня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним наказу СТОВ «Поділля» №1 від 13 травня 2015 року про відкликання ОСОБА_1 з посади директора, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач порушив строк звернення до суду для вирішення таких позовних вимог, встановлений ст. 233 КЗпП України, водночас постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року в адміністративній справі № 802/1393/15-а, на яку посилається позивач на обґрунтування своїх вимог, це питання не вирішувалося, а постановою Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі №902/719/15 відмовлено у задоволенні позову, зокрема, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення загальних зборів СТОВ «Поділля» від 25 березня 2015 року, оформленого протоколом №89, та рішень від 13 травня 2015 року, оформлених протоколами №1 і №2.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наказ №1 від 13 травня 2015 року не визнаний незаконним, при цьому ОСОБА_1 працюючи на посаді директора товариства до 25 травня 2017 року, знаючи про порушення свого права, як керівник підприємства не відшкодував заборгованість по заробітній платі за час його вимушеного прогулу і не звернувся із заявою про вирішення такого спору у передбачений законом строк.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 свідомо не з`являвся для отримання заробітної плати, хоча неодноразово був запрошений до каси товариства для розрахунку, останній раз був повідомлений особисто в листопаді 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем причинного зв`язку між невиплатою заробітної плати та моральними стражданнями, витрачання значного часу та зусиль для організації свого життя та позбавлення можливості реалізації життєвих планів тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним наказу №1 від 13 травня 2015 року про відкликання позивача з посади директора, який обґрунтований судом наявністю чинного протоколу СТОВ «Поділля» №89 від 25 березня 2015 року. Зазначений протокол №89 не стосується обставин, встановлених в адміністративній справі №802/1393/15-а щодо протиправності змін складу засновників, крім того, був скасований протоколом загальних зборів СТОВ «Поділля» №91 від 02 квітня 2015 року. На підтвердження вказаних обставин позивач надав протокол №91 від 02 квітня 2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду №25 травня 2016 року у справі № 902/78/16, які просив прийняти судом апеляційної інстанції як такі, що не були подані до суду першої інстанції з поважних причин, оскільки відповідні докази на обґрунтування заперечень щодо позову та доводів щодо чинності протоколу №89 від 25 березня 2015 року були подані відповідачем у останньому судовому засіданні і позивач не мав можливості надати свої докази на їх спростування.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки на вимогу про визнання недійсним наказу про звільнення поширюється загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України - три роки, а до вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу строк позовної давності не поширюється. Задовольняючи частково вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою в сумі 15632, 13 грн, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги заяву позивача про збільшення позовних вимог та не надав належної оцінки доказам у справі щодо невиплати позивачу заробітної плати за січень 2017 року. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом взагалі не розглянута, а посилання на те, що відповідач належним чином повідомляв позивача у листопаді 2018 року про необхідність отримання розрахунку, проте останній свідомо не з`являвся за отриманням такого розрахунку, є необґрунтованими та недоведеними. Висновки ж про те, що ОСОБА_1 працюючи на посаді директора до 25 травня 2017 року та знаючи про порушення свого права як керівник підприємства не відшкодував заробіток за час свого вимушеного прогулу суперечить завданням цивільного судочинства. Висновки суду про відсутність причинного зв`язку між невиплатою заробітної плати та моральними стражданнями, не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

У строк встановлений судом, відповідач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_1 - Говор Д.І. вимоги апеляційної скарги підтримав в межах, заявлених в ній, просив скаргу задовольнити.

Адвокат відповідача СТОВ «Поділля» - Руденко О.С. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також зазначив що між сторонами відсутній предмет спору в частині стягнення заборгованості за заробітною платою, оскільки СТОВ «Поділля» виконало рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року, виплативши ОСОБА_1 заборгованість, проте на момент судового засідання відповідні докази відсутні. З цих підстав просив відкласти розгляд справи для надання відповідних підтверджень.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . проти відкладення розгляду справи заперечив, зазначивши що відомості про виконання судового рішення відсутні, при цьому позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 був призначений на посаду директора СТОВ «Поділля» з 01 березня 2003 року (підстава Протокол №1 від 13 грудня 2002 року), що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 28).

Рішенням зборів учасників СТОВ «Поділля» від 13 травня 2015 року, оформленого протоколом №1, ОСОБА_1 відкликано з посади директора СТОВ «Поділля». Обрано ОСОБА_3 на посаду директора СТОВ «Поділля». Рішення зборів підписано головою зборів та єдиним присутнім учасником товариства ОСОБА_4 , якій належало 100% Статутного капіталу товариства та секретарем зборів ОСОБА_3 (а.с. 145).

На підставі цього рішення зборів, його головою ОСОБА_4 видано наказ №1 від 13 травня 2015 року, про відкликання ОСОБА_1 з посади директора СТОВ «Поділля» з 13 травня 2015 року та призначення на посаду директора ОСОБА_3 (а.с. 145).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 26 січня 2016 року у адміністративний справі № 802/1393/15-а за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , СТОВ «Поділля» ОСОБА_25 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання протиправними та скасування записів встановлено, що 13 травня 2015 року державним реєстратором Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області Посвятенком В.С. на підставі звернення від імені СТОВ «Поділля» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ., внесені зміни до відомостей ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зокрема зміни відомостей про керівника СТОВ «Поділля» на ОСОБА_3 (запис № 2000207).

Також зазначені обставини підтверджуються витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01 лютого 2016 року за № (а.с. 19 на звор.).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року у справі № 802/1393/15-а визнані протиправними дії державного реєстратора Реєстраційної служби Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області Посвятенка В.С., що полягають у видаленні з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису від 02 квітня 2015 року про затвердження статуту СТОВ «Поділля» в новій редакції та у внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записів щодо СТОВ «Поділля»: № 1000207 від 13 травня 2015 року про державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи щодо зміни складу або інформації про засновників, № 3000207 від 13 травня 2015 року про державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи щодо зміни складу або інформації про засновників, № 2000207 від 13 травня 2015 року про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах та зобов`язано державного реєстратора скасувати вказані записи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 12-16).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01 лютого 2016 року за № З вищевказане судове рішення у адміністративній справі № 802/1393/15-а було виконане 06 січня 2016 року, а ОСОБА_1 зазначений як керівник та підписант СТОВ «Поділля» (а.с. 17 звор., а.с.20).

Таким чином, у ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 06 січня 2016 року був поновлений запис про керівника (директора) СТОВ «Поділля» ОСОБА_1

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з частинами 2,3,4,8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як видно з матеріалів справи, відповідач СТОВ «Поділля», в судове засідання, призначене на 05 лютого 2019 року для розгляду справи по суті, подало Постанову Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі №902/719/15 та рішення господарського суду Вінницької області від 17 липня 2015 року у цій справі, яким відмовлено у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до СТОВ «Поділля» про визнання недійсним рішення зборів засновників СТОВ «Поділля» , оформлене протоколом №89 від 25 березня 2015 року.

Зокрема, наявністю вказаного рішення суд першої інстанції обґрунтовував відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу про звільнення №1 від 13 травня 2015 року.

Разом з тим, не обґрунтовуючи наявність підстав для прийняття такого доказу поза встановлений судом строк, суд першої інстанції не дотримався принципу змагальності цивільного судочинства, який гарантує рівність прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, не сприяв позивачу у реалізації його права на подання доказів на обґрунтування своїх заперечень, щодо поданих відповідачем нових доказів, які мали важливе значення для прийняття судом першої інстанції рішення.

Колегія суддів вважає, що позивачем з поважних причин не подано до суду першої інстанції докази, а саме протокол №91 зборів засновників СТОВ «Поділля» від 02 квітня 2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року у справі № 902/78/16, а тому приймає їх до розгляду.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі № 902/719/15 встановлено, що СТОВ «Поділля» створене згідно з рішенням засновників (протокол зборів засновників № 1 від 13 грудня 2002 року) шляхом об`єднання їх майнових та грошових внесків для вирішення завдань, поставлених засновниками і зафіксованих в установчих документах.

Засновниками СТОВ «Поділля» є громадяни України: ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_1 та ОСОБА_15 .

Відповідно до п.п. 8.1.-8.7. Статуту СТОВ «Поділля» вищим органом управління товариства є збори засновників які складаються з засновників (призначених Засновниками представників). Збори засновників обирають голову зборів засновників Товариства та обирають і відкликають директора Товариства.

Збори засновників керують діяльністю Товариства згідно з цим Статутом, Установчим договором та чинним законодавством України. Збори засновників мають право приймати рішення з будь-яких питань діяльності Товариства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтями 40-41 КЗпП України встановлені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до п.1 Перехідних положень Конституції України інші трудові спори вирішуються на розсуд заявника безпосередньо судом або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з копією трудової книжки, запис про відкликання ОСОБА_1 з посади директора з 13 травня 2015 року відсутній (а.с. 28-29).

Водночас відомості про вручення копії наказу №1 від 13 травня 2015 року ОСОБА_1 та ознайомлення його з таким наказом власником (уповноваженою особою) товариства в матеріалах справи відсутні.

Як встановлено вище, сам наказ СТОВ «Поділля» №1 від 13 травня 2015 року про відкликання і призначення директора СТОВ «Поділля» в діловодстві підприємства відсутній (а.с. 143).

З наведених підстав колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем своїх тверджень про те, що копія наказу про відкликання його з посади йому вручена не була.

За загальним правилом строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Пороте стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року справа 6-1033цс17.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з вимогою про визнання незаконним наказу про відкликання з посади директора не вказав який саме (тримісячний чи місячний) строк пропущено позивачем, а також не з`ясував обставин вручення останньому копії наказу про звільнення чи видачі трудової книжки із записом про відповідне звільнення.

З`ясування саме цих обставин є вирішальним для висновку про пропуск строку звернення до суду.

У зв`язку з недоведеністю обставин вручення копії наказу №1 від 13 травня 2015 року про відкликання ОСОБА_1 з посади директора позивачу, строк, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з відповідним позовом не є порушеним.

Як встановлено судами при розгляді господарської справи № 902/719/15 рішенням зборів засновників СТОВ «Поділля» від 25 березня 2015 року, оформленого протоколом №89 вирішено передати всі права розпорядження та володіння часткою у Статутному капіталі кожного із засновників в розмірі 12,5 %, а разом 100 % Статутного капіталу, ОСОБА_4

В свою чергу 02 квітня 2015 року учасниками товариства проведено збори засновників СТОВ «Поділля», оформлені протоколом № 91, на яких прийнято рішення про припинення дії та скасування протоколу загальних зборів від 25 березня 2015 року № 89 про передачу всіх прав розпорядження та володіння у статутному капіталі СТОВ «Поділля» кожного із засновників в розмірі 12,5%, а разом 100% статутного капіталу ОСОБА_4 ; виключення із складу засновників із передачею права власності на частку у статутному капіталі підприємства засновників товариства ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . по 12.5 % кожного, а разом 50 % на користь юридичної особи СТОВ «Поділля»; внесено зміни та доповнення до Статуту товариства, а саме, викладено пункт 8.12 Статуту в новій редакції, та затверджено нову редакцію СТОВ «Поділля» (а.с. 216).

Того ж дня, 02 квітня 2015 року, затверджено нову редакцію Статуту із зміненим складом учасників та на підставі рішення загальних зборів, державним реєстратором внесено відповідні зміни до державного реєстру.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року у справі № 902/78/16 відмовлено в позові ОСОБА_4 до СТОВ «Поділля» про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників СТОВ «Поділля» (), оформлених протоколом № 91 від 02 квітня 2015 року; про визнання недійсним Статуту СТОВ «Поділля» () у новій редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників № 91 від 02.04.2015 р.; про визнання за ОСОБА_4 права власності на частку у розмірі 100 % у статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» () вартістю 136500,00 грн.

Як встановлено судом у цій справі, станом на 13 травня 2015 року, на 11 січня 2016 року на 27 січня 2016 року, на 28 січня 2016 року та на 01 лютого 2016 року, в період з дня складання всіма 8 учасниками і передачі їх керівництву (25.03.2015 р.) заяв про вихід зі складу засновників та до складання заяв 31 березня 2015 року та 01 квітня 2015 року про відкликання заяв про вихід зі складу засновників і проведення зборів 02 квітня 2015 року, збори для затвердження змін до установчих документів не скликалися, зміни у складі учасників СТОВ «Поділля» не пройшли державної реєстрації.

Будь-які договори про відчуження часток у статутному капіталі СТОВ «Поділля» між його учасниками та ОСОБА_4 не укладалися, частки в статутному капіталі учасниками ОСОБА_4 не передавалися.

В силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, а тому рішення загальних зборів учасників СТОВ «Поділля», оформлені протоколом № 91 від 02 квітня 2015 року в частині припинення дії та скасування протоколу загальних зборів від 25 березня 2015 року № 89 є чинним.

З урахуванням наведених обставин, на час проведення ОСОБА_4 загальних зборів учасників СТОВ «Поділля» 13 травня 2015 року, остання не мала повноважень на прийняття рішень віднесених до компетенції Зборів засновників СТОВ «Поділля», зокрема відкликання з посади директора товариства, а тому наказ №1 від 13 травня 2015 року є незаконним.

Також є помилковими висновки суду першої інстанції про чинність рішення зборів учасників СТОВ «Поділля» від 13 травня 2015 року, оформленого протоколом №1 відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 17 липня 2015 року, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі № 902/719/15, оскільки у зазначеній господарській справі питання чинності рішення зборів учасників СТОВ «Поділля» від 13 травня 2015 року, оформленого протоколом №1 не вирішувалося відповідно до заяви представника позивачів ОСОБА_2 від 05 червня 2015 року про зміну предмета позову.

Судом встановлено, що обставиною, яка визнається учасниками справи є те, що ОСОБА_1 за згодою власників товариства фактично був поновлений на роботі з 17 лютого 2016 року без рішення органу, який міг би розглядати трудовий спір та без вирішення питання про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У колегії відсутні сумніви у достовірності зазначених обставин, оскільки вони також підтверджуються сукупністю доказів у їх взаємозв`язку, а саме згідно з довідкою СТОВ «Поділля» №2 від 23 січня 2019 року в діловодстві підприємства відсутній наказ про відкликання і призначення директора СТОВ «Поділля» №1 від 13 травня 2015 року та наказ директора СТОВ «Поділля» ОСОБА_1 про вступ на посаду від січня -лютого 2016 року (а.с. 143).

Також відповідно до форми ПФУ ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» ОСОБА_1 . №493 від 12 грудня 2017 року страхувальником СТОВ «Поділля» (код 32196534) за період січня 2016 року заробітна плата не нараховувалася, а була нарахована починаючи з лютого 2016 року по травень 2017 року (а.с. 24).

Ухвалою Тиврівського районного сулу Вінницької області від 12 лютого 2016 року у справі №145/279/16-ц забезпечено позов СТОВ «Поділля» до ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про витребування майна з чужого незаконного володіння станом на 06 січня 2016 року шляхом заборони відповідачам та будь-яким іншим особам чинити будь-які перешкоди органам управління СТОВ «Поділля», а саме директору ОСОБА_1 та його засновникам (учасникам) у доступі до всього належного СТОВ «Поділля» рухомого й нерухомого майна та проведенні його інвентаризації (а.с. 25-26).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вина ОСОБА_1 у невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу не встановлена.

Як роз`яснено в абзаці 3 п. 32 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верхового Суду України від 14.09.2016 року по справі № 6-419цс16.

Заробітна плата ОСОБА_1 за два попередні місяці роботи, що передували звільненню у травні 2015 року: березень-квітень 2015 року становила 1218 грн, що підтверджується формою ПФУ ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» ОСОБА_1 . №493 від 12 грудня 2017 року. Кількість робочих днів у березні-квітні 2015 року становила 42, а тому середньоденна заробітна плата становить 58 грн =(1218 грн + + 1218 грн /42 робочих дні).

Виходячи з чого середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року (день фактичного поновлення ОСОБА_1 на посаді директора товариства) становить 11252 грн (58 грн х 194 робочих дні).

Позивач, звертаючись з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року на підставі наданого розрахунку, просив стягнути 11194 грн, розрахувавши суму, що підлягає до стягнення за 193 робочих дні.

Колегія суддів з урахуванням вимог статті 264 ЦПК України, встановивши, що кількість робочих днів за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року становить 194 дійшла висновку про задоволення позовних вимог на суму 11252 грн, що відповідає нормам матеріального права та завданням цивільного судочинства.

Висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними.

Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 року надане офіційне тлумачення, відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Стаття 235 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу з метою компенсації працівнику втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17.

Висновки ж суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 працюючи на посаді директора до 25 травня 2017 року міг як керівник товариства виплатити собі середній заробіток за час вимушеного прогулу суперечать вимогам ст. 47 КЗпП України щодо проведення розрахунку з працівником власником або уповноваженим ним органом у день звільнення.

З 25 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади директора СТОВ «Поділля» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №55/1-к.

Як видно з довідки СТОВ «Поділля» №10 від 15 лютого 2018 року заборгованість перед позивачем за заробітною платою за період з січня по травень 2017 року становить 18594, 52 грн (а.с. 63).

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги на суму 15632, 13 грн, обґрунтовував свої висновки довідками СТОВ «Поділля» №3 від 23 січня 2019 року про те, що заборгованість товариства перед ОСОБА_1 за період з лютого по травень 2017 року становить 15632, 13 грн (а.с. 158-159).

Водночас судом не досліджено доводів позивача щодо того, що товариством також не виплачено заробітну плату за січень 2017 року та не взято до уваги вимог останнього, заявлених в заяві по збільшення позовних вимог від 06 квітня 2018 року, відповідно до яких позивач, саме з урахуванням відомостей, вказаних у довідці СТОВ «Поділля» №10 від 15 лютого 2018 року, просив стягнути заборгованість за заробітною платою за період з січня 2017 року по травень 2017 року.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують виплату ОСОБА_1 заробітної плати за січень 2017 року.

Не врахувавши вказані вимоги позивача та не дослідивши докази, які входять до предмета доказування, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкового рішення.

Разом з тим, обставини договірних відносин ФОП ОСОБА_1 щодо отримання поворотної фінансової допомоги у сумі 491 000 грн, на які посилається відповідач, не входять до предмета доказування у цій справі і не стосуються трудових відносин сторін.

Не приймаються до уваги доводи представника відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції про відсутність між сторонами предмета спору в частині стягнення заборгованості за заробітною платою з підстав, що СТОВ «Поділля» виконало рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і виконання відповідачем судового рішення не свідчить про відсутність предмета спору.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за заробітною платою в розмірі 18594,52 грн.

На момент звільнення 25 травня 2017 року з позивачем не було проведено остаточний розрахунок належних йому до виплати сум.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

З урахуванням того, що на момент вирішення спору СТОВ «Поділля» не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Згідно з п.3 Розд. ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом застосовується заробітна плата, нарахована ОСОБА_22 за два місяці, які передують звільненню позивача у травні 2017 року, а саме за березень-квітень 2017 року.

Як видно з довідки СТОВ «Поділля» №10 від 15 лютого 2018 року, що також підтверджується ПФУ ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» ОСОБА_1 . №493 від 12 грудня 2017 року у березні- квітні 2017 року була нарахована заробітна плата 3680 грн щомісячно, кількість робочих днів у цьому періоді становить 41.

Таким чином середньоденна заробітна плата становить 179, 51 грн = ( 3680 грн + +3680 грн /41).

Кількість робочих днів за період з 21 травня 2017 року по 07 травня 2019 року становить 487.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2017 року по 07 травня 2019 року складає 87 421, 37 грн = ( 179, 51 грн х 487 робочих дні).

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 самовільно не з`являвся за отриманням розрахунку, хоча неодноразово повідомлявся про це товариством не приймаються колегією суддів до уваги.

Роботодавець повинен дотримуватися вимог трудового законодавства щодо вчасного проведення розрахунку із звільненим працівником в день звільнення. У випадку отримання заробітної плати шляхом перерахунку на карткові рахунки, то належні звільненому працівникові виплати необхідно перерахувати на ці рахунки в день звільнення. Якщо заробітна плата видається виключно із каси установи, і за якою працівник вчасно не прийшов, така зарплата депонується. У разі депонування заробітної плати необхідно надіслати звільненому працівникові повідомлення про необхідність з`явитися в установу і отримати розрахунок належних йому сум.

У трудових спорах обов`язок доведення проведення повного розрахунку при звільненні покладається на відповідача.

Проте відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що він вжив необхідні заходи для повідомлення ОСОБА_1 про необхідність з`явитися для отримання розрахунку безпосередньо після звільнення, а наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 від 23 листопада 2018 року не є належним підтвердженням вжиття таких заходів.

Таким чином, відповідачем не доведено, що непроведення остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення сталося не з його вини.

Як роз`яснено в абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Оскільки внаслідок дій відповідача були порушені трудові права ОСОБА_1 у вигляді незаконного звільнення, невиплати заробітної плати, непроведення остаточного розрахунку при звільненні, висновок суду першої інстанції про недоведеність вимог про відшкодування моральної шкоди є помилковим.

Моральна шкода, заподіяна ОСОБА_1 полягає у душевних стражданнях, яких зазнав позивач внаслідок незаконних дій щодо нього, і вимагає додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав у судовому порядку.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обсягу характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), суд визначає розмір відшкодування у розмірі 1500 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначивши коло спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які їх регулюють, неповно з`ясував обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

ОСОБА_1 за подання позову до суду першої інстанції було сплачено 1808 грн (а.с. 1, 84), за подання апеляційної скарги 2712 грн (а.с. 230), а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн, що підтверджується квитанціями від 23 січня 2019 року та від 06 березня 2019 року, актами приймання-передачі виконаних послуг від 01 лютого 2019 року та від 05 березня 2019 року (а.с. 48,49, 226, 229).

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1706,53 гривень судового збору за звернення до суду з позовом, 2428, 20 грн за подання апеляційної скарги, 3500 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 185, 87 грн.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» №1 від 13 травня 2015 року в частині відкликання з посади директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» ОСОБА_1.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11 252 гривні (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят дві гривні) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 18 594 гривні 52 копійки (вісімнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири гривні 52 копійки) заборгованості за заробітною платою.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 87 421 гривню 37 копійок (вісімдесят сім тисяч чотириста двадцять одну гривню 37 копійок) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1500 гривень (одну тисячу п`ятсот гривень) моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1706,53 гривень (одну тисячу сімсот шість гривень 53 копійки) судового збору та 3500 гривень (три тисячі п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу, а також в дохід держави 185 гривень 87 копійок (сто вісімдесят п`ять гривень 87 копійок) судового збору.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вулиця 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2428, 20 гривень (дві тисячі чотириста двадцять вісім гривень 20 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 травня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник