ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 2-48/11
Провадження № 22-ц/4820/1188/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , його представника адвоката Пащука А.І., представника позивача адвоката Мариняка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 квітня 2019 року (суддя Завадська О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в :

1. Стислий виклад позовної заяви, короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2010 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що як приватний підприємець 21 січня 2008 року уклав з ОСОБА_1 , як з працівником, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого останній працював у нього продавцем магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , а також виконував роботу з реалізації матеріальних цінностей. Робота з реалізації матеріальних цінностей пов`язана безпосередньо з реалізацією товару загальною вартістю 150 000,00 грн.

15 травня 2009 року сторони переуклали вищевказаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей на загальну суму 400 000,00 грн.

Цього ж дня сторонами у присутності інших працівників магазину проведено ревізію промислового товару, в процесі якої було виявлено відсутність товару на 63 000,00 грн. Відповідач погодився з фактом відсутності товару та розміром вартості цього товару, а також обіцяв повернути заборгованість поетапно протягом чотирьох місяців.

Однак станом на дату пред`явлення позову відповідач товару чи коштів його вартості не повернув, зустрічей з позивачем уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. При цьому зазначив, що неповернення йому товару на суму 63 000,00 грн. ставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки йому не вистачає коштів на харчування, придбання ліків, речей першої необхідності.

При цьому позивач стверджував, що йому необхідні кошти на проведення будівельних робіт. Вказував, що його єдиним джерелом доходу є зайняття підприємницькою діяльністю, а через неповернення коштів він втратив сон та зазнав душевних страждань, чим завдано моральної шкоди.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором про матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року в розмірі 63 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. та судові витрати.

2. Мотиви та висновки суду першої інстанції.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 63 000 грн.

Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 9 лютого 2017 року (т.1.а.с.137), однак, скасоване постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року (т.1.а.с.194).

16 січня 2019 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 сплатив йому 10 620 грн., просив стягнути з відповідача 52 380 грн., просив прийняти відмову від позову в частині стягнення моральної шкоди (т.2.а.с.68).

4 квітня 2019 року ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, провадження в цій частині закрито (т.2.а.с.142).

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 52380,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 750 грн. судових витрат.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що трудовий договір між сторонами справи був укладений у порядку частини четвертої статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідач під час попередніх судових розглядів визнавав наявність недостачі з його вини на загальну суму в 63000 грн., частково відшкодував матеріальну шкоду.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про наявність умов для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за недостачу матеріальних цінностей, оскільки позивач довів, які саме матеріальні цінності виявлені як недостача, та що вони передавалися на зберігання відповідача.

3. Стислий виклад та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у позові.

Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що всупереч рішенню суду касаційної інстанції, суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував вказівок касаційного суду при новому розгляді справи, чим було порушено ч. 5 ст. 411 ЦПК України, а саме не надано оцінки тій обставині, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між сторонами справи, згідно з яким відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей загальною вартістю 400 000 грн., укладено 15 травня 2009 року та в той день складено акт ревізії, яким зафіксовано відсутність товарів в магазині «Техносвіт» на суму 63 000 грн. Список переданих товарів загальною вартістю 400 000 грн., визначено в додатку №1 до акту, а список відсутніх товарів - у додатку №2, однак, таких додатків в матеріалах справи немає. Крім того, суд не встановив, які саме товари були ввірені відповідачу на підставі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, їх кількість та вартість кожної одиниці окремо. Судом також не встановлено, відсутність яких саме товарів виявлено проведеною 15 травня 2009 року ревізією, не визначено їх кількість, вартість кожної одиниці окремо та загальну вартість.

ОСОБА_1 був підприємцем, тобто між сторонами мали б існувати договірні відносини (купівлі-продажу чи поставки), проте жодних доказів наявності договірних відносин між сторонами по справі також не було надано суду та жодних документів відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову діяльність».

Апелянт також наголошує, що трудового договору між сторонами укладено не було, так само як не було й наказу про прийняття на роботу та про звільнення, не було і запису в трудовій книжці, цивільно-правового договору, договорів поставок, посадових інстанцій. Ці обставини визнані сторонами, тому доведенню не підлягають.

Як зазначає апелянт, договір про повну матеріальну відповідальність не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки між сторонами не існувало трудових відносин в порядку, визначеному КзПП України. У відповідача не було ні посади, ні посадової інструкції.

4. Стислий виклад відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 квітня 2019 року - без змін.

На думку позивача суд правильно з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами.

Стороною позивача зазначено, що наказ чи розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_1 в магазин «Техносвіт» не видавались, проте, фактичного було допущено до роботи, він виконував обов`язки продавця магазину. Це підтвердили й допитані в судовому засіданні свідки, які також підтвердили наявність недостачі товарів та грошових коштів в магазині за час роботи в магазині ОСОБА_1 . Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що трудовий договір між сторонами було укладено в порядку ч. 4 ст. 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Такий самий висновок зробив Верховний Суд у даній справі у постанові від 15 серпня 2019 року.

На підтвердження передачі матеріальних цінностей загальною вартістю 400 000 грн. та на підтвердження недостачі товарів на суму 63 000 грн. було пред`явлено список товарів із зазначення їх кількості та вартості згідно додатку №№1 і 2 до акту.

5. Процесуальні дії у справі на стадії апеляційного провадження.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків, ухвалою суду від 31 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження, звільнено апелянта від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Фактичні обставини, встановлені судом.

15 травня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого ОСОБА_1 займає посаду продавця в магазині, розташованому по АДРЕСА_1 , та виконує роботу з реалізації матеріальних цінностей, безпосередньо пов`язану з реалізацією товару на суму 400 000,00 грн., та приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей (т. 2 а. с. 116).

Пунктом 3 згаданого договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємцеві, та їх відшкодування відбувається відповідно до чинного законодавства.

Цього ж дня складено акт ревізії, який підписаний підприємцем ОСОБА_2 , продавцем ОСОБА_1 та свідком ОСОБА_3 . У акті зазначено, що під час проведення ревізії в магазині «Техносвіт», розташованому за згаданою адресою, встановлено, що в магазин передано товари загальною вартістю 400 000,00 грн. та виявлено відсутність товарів вартістю 63 000,00 грн. (т. 2 а. с. 117).

В акті ревізії також зазначено, що список переданих товарів вартістю 400 000,00 грн. визначено в додатку №1 до акта, а список відсутніх товарів - в додатку №2.

На підтвердження цього позивачем пред`явлено список переданих товарів загальною вартістю 400 000,00 грн. із зазначенням їх кількості та вартості кожної одиниці окремо та загальну їх вартість згідно додатку №1 до акту, та список відсутніх товарів із зазначенням їх кількості та вартості кожної одиниці окремо та їх загальну вартість - у додатку №2 (т. 2 а. с. 1-41).

Судом касаційної інстанції встановлено, що наказ чи розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_1 в магазин «Техносвіт» не видавались, цього не заперечують сторони, проте його фактично було допущено до роботи, він виконував обов`язки продавця магазину.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що спільну діяльність з відповідачем вони розпочали з реалізації різного виду промислових та побутових товарів в січні 2008 року. В цей період сторонами справи був укладений первинний договір про матеріальну відповідальність.

Відповідач не заперечував, що працював в магазині позивача.

Факт роботи відповідача продавцем в вищевказаному магазині підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які також підтвердили наявність недостачі товарів та грошових коштів в магазині за час роботи там ОСОБА_1 .

За період з 2011 року по 2014 рік відповідачем за виконавчим листом №2-48 від 06.06.2011 року по даній справі позивачу була сплачена заборгованість на загальну суму 10 620 грн.

7. Норми права, які застосовує апеляційний суд.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Частиною четвертою зазначеної норми передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом частини третьої статті 135-3 КЗпП України на підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що за загальним правилом шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналогічні положення містить частина перша статті 81 ЦПК України.

8. Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Посилання апелянта на те, що всупереч рішенню суду касаційної інстанції, суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував вказівок касаційного суду при новому розгляді справи, а саме не надано оцінки тій обставині, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між сторонами справи укладено 15 травня 2009 року та в той день складено акт ревізії, яким зафіксовано відсутність товарів в магазині «Техносвіт» на суму 63 000 грн., і що додаток №1 до акта зі списком переданих товарів на суму 400 000 грн. та додаток №2 зі списком відсутніх товарів в матеріалах справи відсутні, що суд не встановив, які саме товари були ввірені відповідачу на підставі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, їх кількість та вартість кожної одиниці окремо, а також не встановлено відсутність яких саме товарів виявлено проведеною 15 травня 2009 року ревізією, не визначено їх кількість, вартість кожної одиниці окремо та загальну вартість, спростовується матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 1997 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (т.1 а.с. 8).

У 2008 році він прийняв на роботу продавцем у магазин «Техносвіт», розташований в АДРЕСА_1, ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 4, т.2 а. 116).

У відповідності до додатка №1 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 для реалізації майно на суму 400000 грн. (т. 2. а.с. 1 - 29).

15 травня 2019 року ОСОБА_2 виявив нестачу товарів на суму 63000 грн. (т. 2 а. с. 30 - 41, 117). В зазначених додатках зазначено кількість товару, вартість кожної одиниці окремо та їх загальну вартість.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта щодо безпідставності позову на те, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та акт ревізії складено в один день. Законодавство не містить заборони щодо складання зазначених документів в один день.

Посилання апелянта, що додатки №1 до договору про матеріальну відповідальність ОСОБА_1 та №2 до акту ревізії від 15 травня 2009 року щодо відсутності товару на суму 63 000 грн. додано до матеріалів справи вже після винесення постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року, є неналежними та недопустимими доказами у вирішенні питання про відшкодування позивачу матеріальної шкоди відповідачем, є необґрунтованими.

В акті ревізії від 15 травня 2009 року зазначено що ОСОБА_1 було передано товар відповідно до додатку №1 на суму 400000 грн. і виявлено нестачу товарів, відображену у додатку №2, на суму 63000 грн. ОСОБА_1 зазначений акту ревізії підписав. Будь-яких зауважень в ньому не надав. Після підписання акту в правоохоронні органи про неправомірні дії зі сторони ОСОБА_2 не звертався.

Твердження апелянта, що він був підприємцем, тобто між сторонами мали б існувати договірні відносини (купівлі-продажу чи поставки), проте жодних доказів наявності договірних відносин між сторонами по справі також не було надано суду та жодних документів відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову діяльність», апеляційним судом до уваги не береться, оскільки належних доказів на підтвердження цього суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що трудового договору між сторонами укладено не було, так само як не було й наказу про прийняття на роботу та про звільнення, не було і запису в трудовій книжці, цивільно-правового договору, договорів поставок, посадових інстанцій, а договір про повну матеріальну відповідальність не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки між сторонами не існувало трудових відносин в порядку, визначеному КзПП України, у відповідача не було ні посади, ні посадової інструкції, є безпідставними.

Судами встановлено, що трудовий договір між сторонами справи було укладено в порядку ч. 4 ст. 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відтак, доводи апелянта про те, що сторони не перебували у трудових відносинах висновків суду першої інстанції не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк