Справа № 308/4298/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Готра Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 03 червня 2019 року головуючим суддею Данко В.Й. у справі за позовом ОСОБА_1 до Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тарновецької сільської ради Ужгородського району про усунення перешкод у користуванні приватною власністю.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2002 року ОСОБА_1 успадкувала від ОСОБА_2 спадкове майно, яке складається з приватизованих земельних ділянок загальною площею 0,49 га, що належали спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності Серії ІІІ - ЗК, виданого 25.02.1999 року. Відповідно до вказаного Державного акту у власності ОСОБА_2 перебували дві земельні ділянки, на одній з яких побудовано житловий будинок. Земельна ділянка площею 0,27 га, на якій побудовано житловий будинок знаходиться в АДРЕСА_1 , а інша земельна ділянка площею 0,22 га знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району. 23.03.2004 року позивачем було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку, який вона отримала у спадщину та відповідно було відчужено і земельну ділянку розміром 0,27га, на якій знаходився вказаний будинок. У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до управління Держземагенства в Ужгородському районі з заявою про отримання кадастрового номера на земельну ділянку площею 0,22 га. Для отримання кадастрового номера на вказану земельну ділянку позивачу, необхідно було отримати у Тарнівецькій сільській раді адресну довідку, викопіювання та схему розпаювання земельної ділянки. Крім того, Управління Держземагенства в Ужгородському районі повідомило, що за даними управління в Земельній шнуровій книзі Тарнівецької сільської ради відсутній запис від 25.11.2002 року №189, відповідно до якого зареєстровано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК N2012347 та відсутній другий примірник акту, який мав бути переданий на зберігання до даного управління. В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до Тарновецької сільської ради Ужгородського району із заявою про присвоєння поштової адреси земельній ділянці. Однак, 18.08.2017 року виконавчим комітетом Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області винесено рішення №15 «Про присвоєння поштової адреси» у відповідності до якого ОСОБА_1 відмовлено: 1) У присвоєнні поштової адреси земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю п.4.4 «Положення про порядок присвоєння та зміни поштових адрес об`єктам нерухомості на території Тарновецької сільської ради»; 2) В оформленні адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного акту І - ЗК №012347 від 25.11.2002 року у зв`язку із проведеною перевіркою Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області в рамках кримінального провадження №0001487, оскільки під час розгляду матеріалів не вдалось встановити дані щодо реєстрації державного акту, що є порушенням ст.125 ЗК України де відповідальність за порушення передбачено статтею 211 п. (є) та п.(ї).

Однак твердження земельної комісії та виконкому Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про те, що спірний Державний акт про право власності на земельну ділянку не зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності не відповідає фактичним обставинам справи, а тому, направлення клопотання та відповідних матеріалів в Ужгородську місцеву прокуратуру для проведення перевірки щодо законності видачі Державного акту серії І-ЗК №0123-47, який був виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є безпідставним та незаконним. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким зобов`язати відповідача Тарновецьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,22 га, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району шляхом присвоєння поштової адреси даній земельній ділянці та оформлення адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного Акту І-ЗК №012347 від 25 листопада 2002 року та у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 жовтня 2002 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.06.2019 року в задоволенні даного позову, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо обрання нею неналежного способу захисту. Суд помилково вважав, що позивачу слід оскаржувати рішення органу місцевого самоврядування, оскільки рішення про відмову у присвоєнні поштової адреси є ненормативним актом, застосоване одноразово та втратило свою дію, а сільська рада продовжує чинити їй перешкоди, відмовляючись погоджувати Технічну документацію та присвоювати земельній ділянці поштову адресу. Вказує, що нею правомірно набуто земельну ділянку у власність, а твердження земельної комісії та виконкому про протилежне не відповідає фактичним обставинам справи. Не погоджується з позицією суду про те, що повноваження органу місцевого самоврядування щодо присвоєння поштової адреси є дискреційними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.10.2002 року ОСОБА_1 успадковано від свого покійного батька ОСОБА_2 спадкове майно, яке складається в т.ч. з приватизованої земельної ділянки площею 0,49 га, розташованої на території Тарнівецької сільської ради, що була відведена спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності Серії ІІІ - ЗК, виданого 25.02.1999 року Тарнівецькою сільською радою згідно рішення 9 сесії 22 скликання від 26.02.1997 року та зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №189 (а.с.9-10).

З наявного в матеріалах справи Державного акту вбачається, що у власності спадкодавця ОСОБА_2 перебували дві земельні ділянки (а.с.14).

Так, земельна ділянка площею 0,27 га, на якій побудовано житловий будинок знаходиться в АДРЕСА_1 , а інша земельна ділянка площею 0,22 га знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району.

ОСОБА_1 звернулась до управління Держземагенства в Ужгородському районі із заявою про отримання кадастрового номера на земельну ділянку площею 0,22 га, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та знаходиться перед залізничним переїздом.

В процесі оформлення технічної документації на вказану земельну ділянку, ОСОБА_1 звернулася до Тарновецької сільської ради Ужгородського району із заявою про присвоєння поштової адреси земельній ділянці (а.с.16).

18.08.2017 року виконавчим комітетом Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області винесено рішення №15 «Про присвоєння поштової адреси» у відповідності до якого ОСОБА_1 відмовлено: 1) у присвоєнні поштової адреси земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю такої п.4.4 «Положення про порядок присвоєння та зміни поштових адрес об`єктам нерухомості на території Тарновецької сільської ради»; 2) в оформленні адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного акту І - ЗК №012347 від 25.11.2002 року у зв`язку із проведеною перевіркою Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області в рамках кримінального провадження №0001487, оскільки під час розгляду матеріалів не вдалось встановити дані щодо реєстрації державного акту, що є порушенням ст.125 ЗК України де відповідальність за порушення передбачено статтею 211 п. (є) та п.(ї) (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а саме: способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто, повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно ст. 391 ЦК України (в порядку якої пред`явлено даний позов) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Дана норма кореспондується зі ст. 152 ЗК України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 обґрунтовуючи заявлений негаторний позов вказує на те, що прийнявши вказане вище рішення №15 від 18.08.2018 року та рішенням №309-16VІІ від 22.08.2017 року Тарновецька сільська рада Ужгородського району чинить позивачу перешкоди у користування належною їй земельною ділянкою. При цьому саме рішення №309-16VІІ від 22.08.2017 року ОСОБА_1 не оспорює.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, позаяк у разі якщо рішенням органу місцевого самоврядування порушуються певні права власника майна, то належним способом захисту є саме визнання незаконним та скасування такого рішення (ст. 393 ЦК України), а не пред`явлення негаторного позову (ст. 391 ЦК України). Негаторний позов у такому випадку не може вважатися ефективним та належним способом захисту.

При цьому апеляційний суд вважає недоречним посилання апелянта на те, що рішення про відмову у присвоєнні поштової адреси є ненормативним актом, застосоване одноразово та втратило свою дію,а тому воно не може бути скасоване чи змінене.

Так, ненормативні рішення органу місцевого самоврядування які є індивідуальними актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, не можуть бути скасовані чи змінені самим органом місцевого самоврядування після їх виконання, що не позбавляє можливості та права їх оскарження згідно вимог відповідного процесуального законодавства у судовому порядку у відповідності до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тобто, в судовому порядку такі рішення можуть оспорюватися, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 № 923/466/17.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що повноваження органу місцевого самоврядування щодо присвоєння поштової адреси є дискреційними повноваженнями, що виключає задоволення вимоги про зобов`язання відповідача присвоїти поштову адресу даній земельній ділянці.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у його дискреційні повноваження.

При вирішенні питання щодо присвоєння поштової адреси орган місцевого самоврядування має певну свободу розсуду та може прийняти один з декількох варіантів управлінських рішень, а отже такі повноваження є дискреційними.

Тобто, вимога про зобов`язання органу місцевого самоврядування присвоїти поштову адресу не може бути задоволена, позаяк це буде втручанням у дискреційні повноваження.

Суд вірно послався на дані обставини, як на додаткову підставу для відмови в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем правомірно набуто земельну ділянку у власність, то такі не мають самостійного правового значення зважаючи на обрання позивачем неналежного способу захисту, а отже, колегія суддів не дає їм правої оцінки.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на наведене та керуючись приписами норм статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді