РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/13211/16-ц

Провадження № 2/643/128/19

25.07.2019 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Єрмак Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, ОСОБА_4 , Територіальна громада в особі Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного 24.02.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , недійсним.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 є інвалідами по зору, позивачу ОСОБА_1 належала на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Навесні 2009 року у неї пропали всі документи, в тому числі, на квартиру. Від її імені 13.05.2009 року спірна квартира була продана ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , який є одночасно «комісіонер» за договором комісії, що укладено з ОСОБА_5 , який іменований «комітент» продав ОСОБА_3 спірну квартиру. Разом з цим, ОСОБА_5 помер до того, як було укладено вказаний договір. У зв`язку з чим, вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 25.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 25.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.

Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались.

Відповідачем у встановлений строк та станом на момент прийняття рішення по справі не надано заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову. Разом з цим, відповідачем надано клопотання про застосування строків позовної давності.

Треті особи не надали пояснення на позовну заяву.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 24 лютого 2010 року між ОСОБА_4 як продавцем, який є одночасно комісіонером за договором комісії, що укладено з ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 555.

За вказаним договором купівлі-продажу ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив у власність належну ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 18,7 кв.м, загальною площею 36,6 кв.м та сплатив за неї 200 000 (двісті тисяч) гривень ще до моменту підписання цього договору.

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, тобто ще до того, як було укладено вказаний договір, що підтверджується копією актового запису про смерть № 2651.

У відповідності з ч. 1ст. 15 ЦК України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, особа, права якої порушені, має право на захист свого порушеного права.

Однак, суд вважає, що, заявивши вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивачі обрали невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права з наступних підстав.

Вважаючи себе власником спірного майна, позивач ОСОБА_1 просить захистити її порушене право шляхом визнання недійсним правочину про відчуження спірного майна, стороною якого вона не була. Тобто, між позивачем та відповідачем договірних відносин не виникало.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоюстатті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно з п. 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Главою 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387,388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Верховний Суд України у своїй постанові від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, переглядаючи судове рішення у цивільній справі з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Враховуючи те, що позивачі не є стороною оспорюваного правочину, вони наділені правом звернутися до суду за захистом свого порушеного права з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Крім того, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вищевказаний позов позивачами подано до суду 28.10.2016 року.

Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачі та їх представник суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Заяви про поновлення строку позовної давності позивачі та їх представник не подавали. Проте, відповідач, в своїй заяві наполягав на застосуванні даної норми, оскільки позивачі звернулись до суду з даним позовом в жовтні 2016 р., тобто після спливу вже 6 років з моменту укладення спірного договору, про який їм було відомо ще з 2010 року.

За встановлених вище обставини, суд приходить до висновку, що викладені обґрунтування та доводи позовних вимог, не дають суду правових підстав для визнання даного правочину недійсним, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89, 158, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Московського районного суду м.Харкова від 08 грудня 2016 року, а саме: скасувати заборону вчиняти будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.10 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, місцезнаходження: м.Харків, вул.Бакуліна, 4-А.

Третя особа: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Територіальна громада в особі Харківської міської ради, місцезнаходження: м.Харків, м-н Конституції, 7.

Суддя: Н.В.Єрмак