ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року

м.Суми

Справа №579/867/18

Номер провадження 22-ц/816/3340/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлов І. В.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 25 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Моргуна О.В. в м. Кролевець, повний текст якого складений 04 квітня 2019 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в квартиру та усунення перешкод у користування нею,

в с т а н о в и в :

22 травня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який мотивувала тим, що на підставі договору дарування квартири вона є власником квартири АДРЕСА_1 . З 01 березня 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який зареєстрований в належній їй на праві власності квартирі. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 05 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Незважаючи на припинення подружніх відносин та окреме проживання, відповідач залишається зареєстрованим в належній їй квартирі. Три роки як відповідач не проживає в квартирі, не несе витрат по утриманню чи ремонту житла. В червні 2017 року відповідач забрав з квартири останні речі, які сторони поділили як спільне майно подружжя. Позивач неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з проханням виписатися з належного їй житла. 10 квітня 2018 року вона направила відповідачу листа в якому висловила прохання стосовно того, щоб він знявся з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 , але її звернення він проігнорував. Реєстрація відповідача в належній їй квартирі створює для неї труднощі в утриманні квартири, а саме в надмірній оплаті житлово-комунальних послуг, чим порушуються її права як власника. Між сторонами не укладалася угода щодо порядку користування спірної квартирою, з моменту розірвання шлюбу відповідач набув статусу колишнього члена сім`ї власника житла. Тому позивач вважала, що має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач не погодився із вимогами позивача за первісним позовом і 06 червня 2018 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала його матері ОСОБА_4 01 березня 2002 року між ним та Івашиною було укладено шлюб, після якого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовилися про те, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подарує йому як сину на тих умовах, що він перебуватиме у шлюбі з ОСОБА_1 та разом з нею буде доглядати матір. Даний договір був укладений з ОСОБА_1 як з представником ОСОБА_2 . Вважав, що квартира належить йому на підставі договору дарування, і лише у квітні 2018 року йому стало відомо, що фактично договір дарування було складено на ОСОБА_1 , яка обманним шляхом спонукала його матір укласти договір дарування. ОСОБА_2 зазначає, що в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає з 1978 року, за виключенням навчання та служби у збройних силах, і зареєстрований у вказаній квартирі до теперішнього часу. На даний час він не може проживати у даній квартирі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 після розірвання шлюбу забрала у нього ключі від квартири, та перестала впускати до житла, а тому не може потрапити до квартири. Вважає, що він як колишній член сім`ї має право користуватися спірною квартирою, однак не може реалізувати своє право на користування у зв`язку із здійсненням перешкод ОСОБА_1 у користуванні нею. На даний час він дійсно вимушений проживати разом із своєю матір`ю у належному їй на праві власності будинку, оскільки остання є інвалідом 1-ї групи і потребує постійного стороннього догляду. Неодноразові звернення до ОСОБА_1 про надання доступу до квартири та проживання в ній виявилися безрезультатними. До теперішнього часу ОСОБА_1 ключів від квартири не передала і категорично заперечує проти проживання в квартирі. ОСОБА_2 зазначає, що має пільги як інваліда війни, а тому ОСОБА_1 комунальні послуги фактично не сплачує, її твердження про сплату надмірних комунальних послуг не відповідає дійсності. Також не відповідає дійсності твердження про те, що він не робить ремонт, адже у 2017 році він ремонтував дах над квартирою у зв`язку з протіканням стелі. У зв`язку з тим, що він вселився в квартиру як член сім`ї, проживав у ній разом із сім`єю, іншого житла не має, а тому повинен бути вселений у спірну квартиру. Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_2 просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 передати йму ключі від квартири, та заборонити ОСОБА_1 вчиняти ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 25 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Додатковим рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 01 липня 2019 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Глуха М.В. про стягнення судових витрат, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6150,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат за надання правничої допомоги.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рижов С.Є. посилаючись на безпідставність, необґрунтованість, неповноту з`ясованих обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

У доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 добровільно відмовився від користування квартирою ОСОБА_1 , що було підтверджено належними та допустимими доказами, поданими ОСОБА_1 та показами свідків. Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України ОСОБА_2 не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 створює йому перешкоди у користуванні житлом, як і не зазначено яким чином і коли позивач нібито почала чинити перешкоди відповідачу. Разом з тим, як вбачається з відповіді Кролевецького відділення поліції ГВП ГУНП в Сумській області від 13.09.2018 року, за фактом заяви ОСОБА_2 про наявність перешкод у користуванні квартирою, було проведено перевірку в ході якої було встановлено, що недостатньо об`єктивних підстав для внесення даного повідомлення до ЄРДР. Тобто, поліцією було встановлено відсутність складу злочину у діях ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що позивачем ОСОБА_1 , було надано належні, допустимі та достатні докази того, що вже три роки відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в квартирі позивача, не несе витрат по утриманню чи ремонту житла, однак вказане не було враховано судом під час ухвалення рішення. Вказані обставини підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , даних ними у судовому засідання та довідкою мешканців будинку АДРЕСА_1 від 11.09.2018 року. Проте, судом не надано належної оцінки зазначеним доказам та не узято їх до уваги. Також не було узято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який вказав, що жодного разу не бачив ОСОБА_2 за останні три роки і не бачив його речей у квартирі. Також, суд не взяв до уваги свідчення ОСОБА_8 , яка розповіла про неадекватну поведінку відповідача за первісним позовом, його жорстоке, нелюдське ставлення до неї. Проте вважає, що покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були допитані судом за клопотанням ОСОБА_2 є необ`єктивними, упередженими та неправдивими.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова С.Є. залишити без задоволення, а рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 25 березня 2019 року, без змін.

ОСОБА_2 вважає, що у зв`язку з тим, що він заселився в спірну квартиру як член сім`ї, проживав у ній разом із сім`єю, іншого житла не має, а тому судом вірно прийнято рішення про його вселення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами, та в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1 і дана обставина підтверджується договором дарування від 11 липня 2002 року посвідченого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Солопун М.І., зареєстрованим в реєстрі за №1-1348 (т.1 а.с.10).

Також судом було встановлено, що дарувальником квартири була матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , якій відповідно до Ордеру №376 від 09.01.1978 року виданого Виконавчим комітетом міської Ради депутатів трудящих м. Кролевець дана квартира була надана для проживання їй та її синові ОСОБА_2 - відповідачу у даній справі (т.1 а.с.35).

Сторони з 01 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Кролевецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області, актовий запис №35.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 05 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.15).

Відповідач ОСОБА_2 є особою із 2-ю групою інвалідності і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (т.1 а.с.34).

Сторонами в добровільному порядку поділена спільна сумісна власність набута під час шлюбу (т.1 а.с.16, 57, 63).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області №2179 від 03.05.2018 року та №08-09/1530 від 24.05.2018 року сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18).

Зазначені обставини також підтверджуються записами в будинковій книзі для прописки громадян в буд . АДРЕСА_1 , та копіями паспортів сторін (т.1 а.с.8, 13, 14, 32, 222-225).

Відповідно до довідки до акта МСЕК від 24.01.2018 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідністю І групи загального захворювання (а.с.36).

Згідно довідок Кролевецького районного ЦПМСД від 14.04.2017 року та 13.04. 2018 року ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду та непридатна до самообслуговування. ОСОБА_2 за станом здоров`я постійно може надавати соціальні послуги особам з інвалідністю та людям похилого віку (т.1 а.с.40, 41).

Відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Кролевецької райдержадміністрації і одержує компенсацію фізичним особам, які надають послуги на особу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Кролевецької РДА №4776 від 12.07.2017 року (т.1 а.с.39).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 понад три роки не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . В ній проживає позивач ОСОБА_1 та користується пільгами по оплаті житлово-комунальних послуг, які надані ОСОБА_2 як інваліду війни 2 групи (а.с.76-80).

Показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 встановлено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 протягом трьох-чотирьох років у спірній квартирі не проживає. В 2017 році відповідач виконував ремонтні роботи даху будинку АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, яка регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, визначено право члена сім`ї власника житлового приміщення, який проживає разом з власником у цьому приміщенні, на користування житловим приміщенням, яке, на відміну від встановленого сервітутом права, не припиняється після припинення сімейних відносин.

Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 405 ЦК України, яка регламентує припинення права на користування житловим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Зазначені роз`яснення колегія суддів вважає такими, що можуть бути застосованими до спірних правовідносин, оскільки вони є аналогічними за ознакою збереження чи втрати права користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача або власника цього житлового приміщення.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ОСОБА_1 не заявляла.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 підтвердила належними та допустимими доказами факт відсутності ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, однак доказів неповажності причин такої відсутності не надала. В той же час, ОСОБА_2 надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин не проживання його у спірній квартирі, оскільки він вимушений проживати за місцем проживання його матері, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду і саме він надає їй такий догляд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави вважати відповідача за первісним позовом таким, що був відсутнім у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а звідси - втратив право користування ним, відсутні.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В апеляційній скарзі скаржником не наведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24 липня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. Г. Хвостик

І. В. Орлов