Справа № 303/7792/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 травня 2019 року (головуючий суддя Куцкір Ю.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Крім позивача, в будинку зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (який з 2016 року в будинку не проживає).

ОСОБА_2 з часу проживання в будинку ніде не працює, зловживає спиртними напоями і знаходячись в нетверезому стані провокує сварки із позивачем та членами його родини, погрожує позивачу фізичною розправою та застосовує відносно нього фізичну силу. Останнім часом поведінка ОСОБА_2 значно погіршилась, він створює неприпустимі умови співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи мирного врегулювання ситуації виявилися безрезультатними.

Крім того, ОСОБА_2 руйнує та псує жиле приміщення, не надає коштів на його утримання та проведення ремонту, не сплачує комунальних послуг, хоча ними в повній мірі користується. Дані обставини унеможливлюють спільне проживання з відповідачем в одному будинку.

Відповідач добровільно виселитися не бажає та створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю. Посилаючись на ст.ст. 317, 319, 321, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 150, 156, 157 ЖК України, просив задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08.05.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що його син ОСОБА_2 , який проживає разом з позивачем, систематично руйнує та псує жиле приміщення, привів у стан непридатний для проживання стан надані йому для проживання дві житлові кімнати, пошкодив електричну та каналізаційну системи, втручався в роботу газової системи, що призвело до відключення від газопостачання. Внаслідок пошкодження каналізації відповідач затопив кімнати на першому поверсі будинку, чим заподіяв позивачу велику шкоду та призвів до здійснення позивачем ремонту. Коштів на утримання житла та проведення ремонту відповідач не дає, не сплачує комунальних послуг. Внаслідок дій ОСОБА_2 , які призвели до відключення від газопостачання, відповідач не мав змоги обігріти своє помешкання при низьких температурах, що стало причиною того, що відповідач тимчасово на зимовий період пішов проживати до житла своєї співмешканки. Однак з будинку позивача відповідач не забрав особистих речей, має ключі від воріт та кімнат, неодноразово приходив додому, та заявляє, що має право і намір проживати в будинку позивача.

Крім цього, відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує нічні гулянки, знаходячись в нетверезому стані провокує сварки, погрожує позивачу та членами його родини фізичною розправою, застосовує відносно нього фізичну силу, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла таких висновків.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 11.09.1996 Мукачівським МВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_2 , з 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, зворот). В судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав, що проживав за вказаною адресою з 2009 року разом з дружиною (проживають без реєстрації шлюбу) та двома спільними дітьми до жовтня 2018 року. На даний час проживають у матері дружини, оскільки позивач перешкоджає відповідачу та його сім?ї проживати у спірному будинку. Так, на розгляді Мукачівського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у будинку з 30.10.2018, а проживає у своєї тещі в с.Жуково Мукачівського району.

Проте такого висновку суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Приписами частини першої статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України» якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач є сином позивача - власника будинку. Сторонами визнається, що відповідач разом з сім?єю проживав на другому поверсі будинку, має окремий лічильник обліку споживання природного газу.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлено, що відповідач вселився у спірний будинок на законних підставах, за згодою батька, як член сім`ї позивача.

Позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач порушує правила співжиття, нищить і псує майно позивача і створює позивачу перешкоди в користуванні його власністю. Такі посилання позивача є голослівними.

В матеріалах справи містяться лише заяви позивача та його доньки до відділу поліції, проте результати розгляду таких заяв відсутні. Так само не можуть бути взяті до уваги як доказ пошкодження будинку відповідачем фотографії, приєднані до матеріалів справи, які не містять жодних даних щодо часу та місця, де вони були зроблені; що до такого стану приміщення було доведено внаслідок дій відповідача. Натомість відповідач стверджував, що на деяких фотографіях міститься зображення кімнат другого поверху (де мешкав відповідач із сім?єю), а плями на стелі - від протікання даху.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України», рішення 14 грудня 2017 року (заява № 19957/07); справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України»).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Підстави для виселення відповідача позивачем не доведені і не відповідають принципу пропорційності такого заходу.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідача, оскільки останній не проживає у будинку позивача з жовтня 2018 року, проте у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції вважав таку вимогу передчасною, оскільки в провадженні Мукачівського міськрайонного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Проте, оскільки позовна вимога про виселення ОСОБА_2 не підлягає задоволенню через її недоведеність, тому і не підлягає задоволенню похідна вимога - про зняття відповідача з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Місцевий суд при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК УРСР та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, хоч зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Резолютивну частину рішення слід залишити без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 травня 2019 року - змінити в частині правового обгрунтування.

Резолютивну частину рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року.

Головуюча:

Судді: