Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 346/4739/16-ц

провадження № 61-18824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д., від 27 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з тим, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконує, у нього станом на 25 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 45 447,93 грн, з яких 4 470,43 грн - заборгованість за кредитом, 35 287,12 грн - заборгованість про процентам за користуванням кредитом, 3 050 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 - грн штраф (фіксована частина), 2 140,38 грн - штраф (процентна складова), та яку банк просив стягнути з відповідача.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Хільчука І. І., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 42 807,55 грн та 1 378 грн судового збору.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що оскільки позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, наявні підстави для стягнення з нього на користь банку вказаної заборгованості. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідача на користь банку штрафів.Cуди вважали, що строк позовної давності не сплив, а тому подана відповідачем заява про її застосування - безпідставна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до цього суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована недоведеністю факту укладання кредитного договору між сторонами та отримання відповідачем кредитних коштів. Матеріали справи не містять доказів, які саме Умови він розумів, підписуючи заяву позичальника. Крім того, банк звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування якої відповідач заявляв у суді першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 грудня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з тим, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконує, у нього станом на 25 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 45 447,93 грн, з яких 4 470,43 грн - заборгованість за кредитом, 35 287,12 грн - заборгованість про процентам за користуванням кредитом, 3 050 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 - грн штраф (фіксована частина), 2 140,38 грн - штраф (процентна складова).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов`язань за кредитним договором, який був укладений між ним та ПАТ КБ «Акцент-Банк», внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, з вирахуванням штрафів, становить 42 807 грн, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника на користь позивача зазначеної заборгованості.

При цьому суди обґрунтовано відхилили заяву відповідача про застосування позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу.

Оскільки останній платіж ОСОБА_1 вніс 11 жовтня 2013 року (а.с. 6, 71), а із позовом про повернення кредиту в повному обсязі банк звернувся 31 серпня 2016 року, то висновок судів попередніх інстанцій про звернення банку з позовом у межах позовної давності ґрунтується на правильному застосуванні судами норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять доказів, які саме Умови він розумів, підписуючи заяву позичальника, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки відповідно до наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна», підписаної позичальником, в ній містяться всі передбачені законодавством кредитні умови, зокрема розмір процентної ставки, сплата пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу, що свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов кредитного договору (а.с. 8).

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими.

Судові рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара