Провадження № 2-з/760/289/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В :

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Трофименку Михайлу Михайловичу, до розгляду по суті справи про визнання договору відступлення прав вимоги від 22.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким до ОСОБА_3 перейшли обов`язки боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №0235/08/01- ZL, вчиняти будь-які дії з примусового виконання виконавчого листа № 0235/08/01-ZL, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» 17 118 450,60 грн. та 3219 грн.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2012 у справі №1003/11357/12 було задоволено позов ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У ході виконавчого провадження державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України була винесена постанова про відкриття ВП №39549054. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України про передачу виконавчого провадження від 05.07.2018 виконавчий лист № 1003/11357/12 від 05.08.2013 передано до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області від 06.08.2018 прийнято виконавче провадження ВП №39549054 для подальшого примусового виконання.

Зазначено, що 30 листопада 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_2 , за результатами відкритих торгів (аукціону) від 05.11.2018 був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №1278-Ф, відповідно до умов якого останньою було прийнято право вимоги за кредитними договорами та/або договорами іпотеки, в тому числі і за кредитним договором №0235/08/01-ZL, який був укладений з ОСОБА_1 , а 22 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором, згідно умов якого останній набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги первісного кредитора по відношенню до ОСОБА_1

Заявник посилався на те, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.02.2019 у справі №1003/11357/12 задоволено заяву ОСОБА_3 про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні.Підставою для заміни стягувача у виконавчому провадженні є договір про відступлення прав вимоги, який було укладено 22.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким до ОСОБА_3 перейшли обов`язки боржника ( ОСОБА_1 ) за кредитним договором№0235/08/01-ZL.

Заявник вказав на те, що у зв`язку з непогодженням із вказаною ухвалою суду, ним було подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду, та Київським апеляційним судом 18.04.2019 було ухвалено рішення про часткове задоволення його апеляційної скарги, скасовано рішення ухвалу суду першої інстанції про заміну сторони виконавчого провадження і ухвалено нове рішення, яким замінено сторону виконавчого провадження. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу, і станом на 17.05.2019 вона передана судді для вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Заявник вважає, що вищевказаний договір про відступлення прав вимоги є таким, що суперечить чинному законодавству України, оскільки фізичні особи не можуть набувати права вимоги за кредитними зобов`язаннями і ставити таким чином кредиторами в обхід норм Цивільного кодексу України, а, враховуючи, що характер виконавчого провадження передбачає примусове стягнення заборгованості на користь стягувача, то позивач позбавляється права не сплачувати заборгованість неналежному кредитору. Оскільки, підставою заміни стягувана був саме договір про відступлення прав вимоги, то саме він підлягає визнанню недійсним, оскільки порушує вищеназване право боржника на сплату заборгованості за кредитом, належному кредитору.

У зв`язку з цим, заявник посилається на те, що він готує позовну заяву про визнання договору відступлення прав вимоги від 22.12.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким до ОСОБА_3 перейшли обов`язки боржника ( ОСОБА_1 ) за кредитним договором № 0235/08/01-ZL, протиправним та недійсним. Таким чином, заявник вважає, що в разі незабезпечення позовних вимог зазначеним ним шляхом,то невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду про поновлення порушених прав, шляхом визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 22.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким до ОСОБА_3 за кредитним договором № 0235/08/01-ZL.

З огляду на наведене, просить задовольнити заяву.

Згідно із ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що в забезпеченні позову, слід відмовити з наступних підстав.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією з причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч.1 ст.149 ЦПК України.

З точки зору закону значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії , зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Суд акцентує увагу заявника на те, що саме на суд покладено обов`язок перевірки обґрунтованості накладення арешту на те чи інше майно задля недопущення порушення прав інших осіб і свавілля в цьому питанні.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заявник має намір звернутися до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

При цьому, вбачається, що просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Трофименку Михайлу Михайловичу до розгляду по суті справи про визнання договору відступлення прав вимоги вчиняти будь-які дії з примусового виконання виконавчого листа № 0235/08/01-ZL, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» 17 118 450,60 грн. та 3219 грн.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

Так, предметом спору майбутнього позову не є оскарження рішення, дій або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, та не оскарження виконавчого документу боржником.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що обраний заявником вид забезпечення позову не є співмірним із позовними вимогами, що заявник має намір заявити.

Крім того, слід зазначити, що оскільки предметом майбутнього спору між сторонами є визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, то навіть у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягає примусовому виконанню, та не носить зобов`язального характеру.

За таких обставин, суд констатує відсутність необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням того, що за своїм змістом забезпечення позову, як заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення, не порушуючи при цьому збалансованості інтересів сторін.

З огляду на наведене, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її проголошення чи протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали, постановленої без участі особи, яка її оскаржує.

Суддя: