ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 643/12314/18

провадження № 22-ц/818/4077/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.,

у с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В житловому будинку зареєстрована ОСОБА_2 , яка не проживає в указаному житлі з 2016 року. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні власністю визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власницею будинку АДРЕСА_1 . З червня 2017 року ОСОБА_2 не проживає в указаному житлі без поважних причин. Тому позов підлягає задоволенню з підстав, передбачених частиною першою статті 391 ЦПК України та частиною другою статті 405 ЦПК України.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 червня 2019 року заяву ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

09 липня 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка була відсутня у спірному житловому приміщені понад один рік з поважних причин, оскільки виїхала на заробітки до республіки Польща. Крім того, ОСОБА_1 є рідною бабусею дітей відповідачки, які зареєстровані та проживають у спірному житлі. Вважає, що вона, як член сім`ї, має право користуватися житловим приміщення в будинком АДРЕСА_1 як колишній член сім`ї наймача.

Інші учасники справи заочне рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужого нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. 07 лютого 2012 року за № 315495, що підтверджується витягом з Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 33274537 від 23 лютого 2012 року.

Відповідно до довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 20 вересня 2018 року за № 12-0, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Голови вуличного комітету Ансенко А.Н. від 02 липня 2018 року за № 02, ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає. Скарг та претензій до Голови вуличного комітету не надходило.

Відповідно до листа Московського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області від 09 липня 2018 року даних щодо перешкоджання ОСОБА_2 у праві користування буд. АДРЕСА_1 не надходило.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , отже відповідачка набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом.

Оскільки відповідачка спільним побутом з позивачкою не пов`язана, тому її право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання ОСОБА_2 на те, що діти відповідачки зареєстровані та постійно проживають у спірному житлі, на висновки суду щодо задоволення позову не впливають, оскільки вимог про зняття дітей з реєстраційного обліку ОСОБА_1 не заявляла.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова