Справа № 234/486/19
Провадження № 2/234/1127/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року місто Краматорськ

Краматорський міський суд у складі:

головуючого судді Літовки В.В.,

секретар Воропаєва Ю.Ю.,

за участю представника відповідача ОСОБА_9.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

11.01.2019р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу віж 16.03.2007р. належить квартиру АДРЕСА_1 . Окрім позивача в квартирі значиться зареєстрованою його колишня дружина - відповідач по справі. Шлюб між ними був розірваний на підставі рішення суду від 14.12.2017р. Відповідач не проживає в квартирі з червня 2017р., однак з реєстрації за вказаною адресою до допетішнього часу в добровільному порядку не знімається, чим перешкоджає йому, яка власнику житла, вільно розпоряджатися належною власністю за змушує нести додаткові матеріальні витрати на комунальне обслуговування квартири. Просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала і суду показала, що спірна квартира придбана сторонами по справі у шлюбі та є спільною сумісною власністю. Вважає, що реєстрація відповідача у квартирі не перешкоджає позивачу отримати субсидію. З урахуванням цих обставин та ст.47 Конституції України щодо гарантій права на житло, просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухав пояснення представника відповідача, проаналізував зібрані в справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2006р. по 26.12.2017р. (а.с.8). з копії договору купівлі-продажу від 16.03.2007 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав кв. АДРЕСА_1 (а.с.10-11). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно акту про не проживання від 09.01.2019р. ОСОБА_5 теперішній ОСОБА_6 не проживає у кв. АДРЕСА_1 з грудня 2017р. по теперішній час. (а.с.16). Однак до теперішнього часу значиться зареєстрованою у вказаній квартирі. (а.с.17).

Позивач зазначає, що відповідач порушує його права, як власника спірного житла. Проте з такими твердженнями суд не може погодитися з огляду на наступне.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина, Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідач на законних підставах, як член сім`ї власника, вселилася у спірну квартиру, зареєструвалася в установленому законом порядку за вказаною адресою, таким чином, набула право користування житловим приміщенням та має право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог позивачем наданий акт про не проживання відповідача в квартирі з грудня 2017р.

Разом із тим, матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача, тому твердження позивача про те, що відповідач відсутня за місцем реєстрації без поважних причин не знайшла свого підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, матеріали справи містять копію свідоцтва про шлюб, яке свідчить про те, що ОСОБА_6 15.03.2019р. зареєструвала шлюб, змінила прізвище на « ОСОБА_6 », мешкає в АДРЕСА_2 , тому причини не проживання її разом із позивачем є поважними.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана позивача 16.03.2007р., тобто під час перебування його у шлюбі із відповідачем по справі.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Суд звертає увагу на те, що спірна квартира придбана сторонами по справі в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та від 07.02.2018р. справа № 654/5243/14-ц.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин не проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,4,280-289 ЦПК України, ст.6,9,61,71,72 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Донецький апеляційний суд через Краматорський міський суд протягом 30 днів з дня його оголошення.

Головуючий суддя

Рішення поставлене в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Головуючий суддя