Справа № 344/3086/18
Провадження № 22-ц/4808/860/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (правонаступника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2019 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15.02.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків згідно з умовами договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер.

За змістом ст.ст. 608,1218,1219 ЦК України усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті переходять до спадкоємців.

У спірному випадку спадкоємцями, які прийняли спадщину є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки на час відкриття спадщини вони проживали разом із спадкодавцем.

У відповідності до ст.1281 ЦК України позивач 03.06.2014 року направив претензію кредитора до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.

18.06.2014 року позивачем отримано відповідь про те, що спадкоємці померлого ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк».

Позивач посилається на те, що оскільки спадкоємці покійного ОСОБА_3 не відмовились від спадщини, отже вони її прийняли. У склад спадщини входять також і кредитні зобов`язання.

Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Станом на дату смерті ОСОБА_3 заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором від 15.02.2012 року становить 13061,91 грн.

У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 13061,91 грн за кредитним договором від 15.02.2012 року та судовий збір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2019 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено.

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») на рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апелянт посилається на те, що спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому є спадкоємцями позичальника. Така обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де місце їх реєстрації зазначено АДРЕСА_1 .

За приписами ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Апелянт вказав, що у спірному випадку відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять і кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

До спадкоємців позичальника було направлено лист претензію, однак вона залишилась без виконання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що позивачем не надано достовірних доказів прийняття відповідачами спадщини після смерті ОСОБА_3 , а також не встановлено вартості спадкового майна, в межах якого відповідачі відповідають за зобов`язаннями покійного.

Однак, відповідачі постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки не подали заяву про відмову від неї.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця такого права.

Відтак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не є підставою для відмови у позові.

Щодо встановлення складу спадкового майна та його вартості, то позивач не мав можливості зробити це, а тому представник позивача заявляв усні клопотання про направлення запитів до відповідних державних органів. Проте клопотання залишились незадоволені.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у порядку ст.360 ЦПК України не надали.

У засідання апеляційного суду сторони не з`явились.

Вислухавши доповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 15.02.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 16 500,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с.7-31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер (а.с.35).

24.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» рекомендованим листом №SAMDN8523 направив до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України, вказавши на наявність заборгованості у розмірі 13061,91 грн та з клопотанням включити кредиторські вимоги банку у спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості (а.с.39,36-зворот).

10.06.2014 року листом №1890/02-14/3 Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що 24.01.2014 року було заведено спадкову справу №45/2014 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 10.06.2014 року спадкоємці ОСОБА_3 в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися (а.с.40).

11.09.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лист-претензію, зазначивши, що станом на дату смерті позичальника ОСОБА_3 розмір заборгованості у повному розмірі з комісією і процентами за фактичний час його користування становить 13061,91 грн. При цьому, банк просив погасити вказану заборгованість (а.с.41,42).

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, на день смерті позичальника зобов`язання за кредитним договором не виконано, розмір заборгованості становить 13 061,91 гривень (а.с.5, 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору між кредитором і спадкоємцем про стягнення заборгованості за кредитним договором у випадку смерті боржника є: прийняття спадкоємцями спадщини; наявність та розмір спадкового майна; невиконання чи неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи те, що судом не здобуто доказів стосовно наявності спадкового майна та його вартості, в межах якої може бути стягнуто заборгованість, суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.1281 ЦК України (у редакції, чинній на час відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 ), спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Правовий аналіз наведених положень матеріально права вказує на те, що задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна.

Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Таким чином, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

У спірному випадку, звертаючись до суду із позовом, позивач не надав жодних доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після смерті позичальника ОСОБА_3 , а тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позову банку до спадкоємців боржника.

Посилання апелянта на те, що представник банку заявляв усні клопотання про направлення запитів до відповідних державних органів і такі залишились незадоволені судом, не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За правилами ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі, щодо витребування доказів в суді першої інстанції, не скористався, не заявляв клопотання щодо витребування доказів у позовній заяві, а його представник в судові засідання не з`являвся та подав заяву про розгляд справи за його відсутності, що спростовує посилання апелянта на заявлення усних клопотань (а.с.71).

Крім того, при поданні апеляційної скарги апелянт також не скористався своїм процесуальним правом на подання клопотання про витребування судом доказів щодо наявності у спадкодавця майна, як то передбачено п.7 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємців про стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося, як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 19.06.2019 року №61-21016св18, та від 04.07.2019 року №61-30773св18.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховую наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (правонаступника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26.07.2019 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.