Справа №466/1512/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,
секретар судового засідання Скаб В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (адреса: м.Львів, вул. Ш.Руставелі, 8а) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову вказує на те, що 27.10.2017 року, близько 02:00 години, водій автомобіля марки «Фіат Скудо», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , перебуваючи на проспекті Чорновола у місті Львові, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , в результаті чого, останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. За даним фактом було порушено кримінальне провадження, яке, в подальшому закрито на підставі того, що пішохід переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу. Зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий відламковий консолідований перелом лівої стегнової кістки. Таким чином, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачеві було завдано 56 730 грн. матеріальної шкоди та моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 60 000 грн. і просить стягнути з відповідача на його користь.

22 квітня 2019 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, згідно відзиву з вимогами позовної заяви останній не згідний у зв`язку з безпідставністю таких вимог. Зазначає, що за результатами перевірки обставин у ході досудового розслідування, слідчий прийшов до висновку про відсутність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, оскільки в діях позивача є ознаки адміністративного правопорушення; позивач порушив чинні Правила дорожнього руху. Позивачем не надано доказів про наявність протиправних дій відповідача, які послужили настанню ДТП, а тому з огляду на викладене, отримання тілесних ушкоджень відповідачем наступило не внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а внаслідок протиправних дій позивача, що призвело до ДТП внаслідок чого відбулось зіткнення позивача з транспортним засобом, керованим відповідачем.

Представник позивача адвокат Бенцак О.П. позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Гуменицький І.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Просять у задоволенні позову відмовити.

Представник НАСК «Оранта» у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
27.10.20 17 року, близько 02:00 години, водій автомобіля марки «Фіат Скудо», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи на проспекті Чорновола у місті Львові, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , в результаті чого, останній, згідно висновку судово-медичної експертизи № 421/2017 від 30.10.2017 року, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

За фактом наїзду 27 жовтня 2017 року ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004738, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

27 грудня 2018 року, кримінальне провадження № 0004738 на підставі постанови слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області було закрито на підставі того, що пішохід ОСОБА_1 переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, що призвело до наїзду на нього вказаним автомобілем.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий відламковий консолідований перелом лівої стегнової кістки в КМКЛ ШМД з 27.10.2017 по 01.12.2017 року, що підтверджується випискою № 27608 із медичної карти стаціонарного хворого, з 13.12.2017 по 21.12.2017 року, що підтверджується випискою № 32496, з 03.04.2018 року по 23.04.2018 в хірургічному відділенні Військового госпіталю Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 623.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1192 ЦК України спосіб відшкодування шкоди, завданої його майну обирає потерпілий: або вимагати відшкодувати в натурі, або відшкодувати завдані збитки.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", з відповідними змінами та доповненнями, роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.
Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Доказами, наданими позивачем, які містяться в матеріалах справи, підтверджені понесені витрати на лікування після ДТП, що сталася 27 жовтня 2017 року, на суму 56 730,00 грн. Ця сума складається з витрат на придбання лікарських засобів для проведення лікування, про придбання яких надані чеки і які відповідають призначенням лікарів, зазначених у виписках із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 9-18).

Хоча під час проведення досудового розслідування встановлено в діях пішохода ОСОБА_1 ознаки адміністративного правопорушення, оскільки останній порушив чинні Правила дорожнього руху, суд в достатньому обсязі з`ясував обстановку події, що трапилась в темну пору доби. Також взяв до уваги пояснення водія ОСОБА_2 , показань свідка ОСОБА_3 , надані в ході розслідування кримінальної справи.

Положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України, які знайшли свій розвиток в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4, вказують на два моменти, що можуть виключити відповідальність: непереборну силу або умисел потерпілого.
Судом в ході розгляду не встановлено існування під час ДТП непереборної сили для водія, який пересуваючись в темну пору доби в межах міста повинен бути обачливим, або наявності умислу потерпілого.

Таких доказів не здобуто і під час розслідування кримінального провадження проведено ряд судових експертиз, котрі не вказують на наявність для водія подій, яких би він технічно не міг відвернути або уникнути. Тому твердження відповідача про те, що водій технічно не міг об`єктивно передбачити або запобігти зіткнення з пішоходом, не доведено.

Самі по собі обставини зіткнення з пішоходом в темний час доби, перебування потерпілого у стані сп`яніння, на чому зосереджує увагу відповідач, хоча і містять ознаки грубої необережності, але не доводять умислу потерпілого або надзвичайних або невідворотних за даних умов для водія подій, що виключало б цивільно-правову відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки.

Акцент відповідача, як на підставу для звільнення від відповідальності, відсутність обвинувального вироку не має передрішуючого значення і є юридично неспроможним з огляду на закріплену законодавцем відповідальність власника джерела незалежно від його вини.

Отже, та обставина, що відносно водія ОСОБА_2 закрито справу за ч. 1 ст. 286 КК за відсутністю в його діях складу злочину, на що звертає увагу відповідач, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки.

Відтак, у даному випадку, суд вважає, що саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у заподіянні.

Таким чином, позов в частині відшкодування відповідачем на користь позивача 56 730,00 грн. матеріальної шкоди підлягає до задоволення.

Крім цього, ОСОБА_1 вважає, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 60 000,00 грн. та просить стягнути на корись позивача.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо відшкодування відповідачем всіх завданих збитків, заподіяних позивачеві внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди.

Позивач не довів належним чином наявність моральних збитків, зазначених ним у позові, розмір відшкодування та його обрахування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, повно та всебічно з`ясувавши обставин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 60 000,00 грн. моральної шкоди та, відповідно, 1921,00 грн. судового збору.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 768,40 грн. (за матеріальну шкоду) слід стягнути на його користь з відповідача. Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1921,00 грн. (за моральну шкоду), слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1176, 1187 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) 56 730,00 грн. матеріальної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) 768,40 грн. судового збору.
В задоволені позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 60 000,00 грн. моральної шкоди та 1921,00 грн. судового збору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31 липня 2019 року.

Суддя І.Р.Волоско.