Справа № 638/6835/17
Провадження № 2/638/384/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Мунтяну І.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва на спадщину від 18.11.2016 року на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 ; визнання права власності в порядку спадкування після смерті матері на квартиру.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину від 18.11.2016 року. Зазначена квартира на праві власності належала матері позивача ОСОБА_5 . Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на спірну квартиру та спадкоємцем першої черги є позивач. З жовтня 2015 року та після смерті матері ОСОБА_1 мешкала разом з матір`ю. В січні 2017 року відповідач вигнала позивача з квартири та у нотаріуса ОСОБА_6 .В. дізналась, що нібито відмовилась від спадщини. Позивач зазнає, що є інвалідом другої групи з дитинства, в травні 2016 року тітка поклала її до психіатричної лікарні №3 м.Харкова на лікування, після чого водила до нотаріуса. А відтак її права порушені, оскільки позивачу ніде жити. Відповідач надала відзив з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач є дієздатною особою та реалізувала своє права на відмову від спадщини, на момент смерті матері мешкала зі своїм чоловіком в іншій квартирі, після смерті ОСОБА_5 та після прийняття спадщини відповідач продовжувала опікуватись племінницею до січня 2017 року. В запереченнях на відзив ОСОБА_7 зазначила, що з квартири АДРЕСА_2 її знято з реєстрації.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги на підставі доводів викладених в позові зазначивши, що своєчасно не звернулась до нотаріуса, оскільки є інвалідом другої групи, не мала всіх необхідних документів, на момент смерті з матір`ю не проживала, переїхала до неї через декілька днів, відповідач підробила всі документи на спірну квартиру та вигнала її на вулицю, не пам`ятає, що приходила до нотаріуса, комунальні послуги за квартиру не сплачувала, похованням матері не займалась, оскільки не дозволила тітка, писала заяву до поліції в 2017 року про те що у неї забрали документи.

Відповідач та представник відповідача заперечували у задоволенні позовних вимог на підставі доводів викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що позивач добровільно відмовилась від спадщини, комунальні послуги за квартиру не сплачувала, ОСОБА_5 проживала сама, її дочка з чоловіком проживала по АДРЕСА_3 .Зерновій АДРЕСА_4 , що є їх сумісною власністю, похованням займалась відповідач. В березні 2017 року відповідач продала спірну квартиру. ОСОБА_3 не оспорює наявність захворювання та знаходження позивача на обліку в ПНД, проте рішення суду про визнання її недієздатною не приймалося.

Третя особа надала заяву про слухання справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно інформаційної довідки від 01.03.2017 року квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію від 18.11.2016 року на праві приватної власності належить ОСОБА_3 . Свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 підтверджено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як вбачається зі свідоцтва про народження та укладення шлюбу позивач є донькою померлої ОСОБА_5 Постановою №398/02-31 від 10.02.2017 року державний нотаріус Десятої Харківської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої, оскільки відповідно до матеріалів спадкової справи №274/2016 року 17.05.2016 року позивач подала заяву про відмову від спадщини на користь сестри спадкодавця ОСОБА_3 . 17.05.2016 року заяву про прийняття спадщина подала відповідач та 29.11.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої. Згідно копії посвідчення позивач є інвалідом другої групи з дитинства. На запит адвоката від 01.03.2017 року Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3 не надала конфіденційної інформації. З клопотанням про витребування доказів в порядку ст.84 ЦПК України позивач до суду не зверталась. КП «Жилкомсервіс» листом №5482 від 16.03.2017 року повідомило, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_5 була зареєстрована з 10.02.1983 року по 02.11.1993 рік; листом №10950 від 16.05.2017 року повідомило, що за адресою: АДРЕСА_6 позивач була зареєстрована з 16.11.1993 року по 13.10.2016 року. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 23.11.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.2 та 5 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщино позивачем не заявлено.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що не пам`ятає факту написання відмови від спадщини, проте з клопотанням про витребування у нотаріуса вказаної відмови та призначення експертизи до суду не зверталась, а відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи.

Пленумом Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз"яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилами ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, які викладені в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

Фактів вчинення щодо позивача насильницьких дій чи впливів з метою примушування її до підписання заяви про відмову у прийнятті спадщини в судовому засіданні не встановлено.

Доказів вчинення позивачем підпису під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах стороною неї не подано, і наявності таких життєвих обставин, умов, загроз станом на день підписання заяви про відмову від спадщини судом не встановлена.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Заява про відмову від спадщина подана відповідно до статей 1268, 1273 ЦК України в межах шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України з моменту відкриття спадщини.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що проживала з матір`ю з жовтня 2015 року, проте в судовому засіданні пояснила, що переїхала до квартири матері після її смерті у грудні 2015 року.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складенні та підписанні вказаної заяви ОСОБА_1 внаслідок свого стану здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та не мала можливості керувати ними, чи не розуміла обставин щодо вчинення даного правочину та його наслідків, матеріали справи не містять.

Обставин, за яких би вчинення відмови під впливом помилки, обману або насильства, а також під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах судом не встановлено.

Також стороною позивача не доведено, що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, так як воля позивача була висловлена у присутності нотаріуса.

Доказів про те, що на позивача здійснювався тиск з боку третіх осіб під час укладення заяви про відмову від обов`язкової долі у спадщині, матеріали справи також не містять.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 1261,1273,1301, Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 274-279, 280-282, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, починаючи з 14.11.2019 року.

Головуючий