Справа № 145/1155/19
Провадження №2/145/568/2019
У Х В А Л А

01.08.2019 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

суддя Кіосак Н. О. ,

розглянувши заяву позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за їх позовом, до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

встановив:

15.07.2019 року до Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, вказана справа передана судді Кіоск Н.О.

30.07.2019 р. позивачами подано заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовано тим, що вони звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою та просять суд стягнути з відповідача -держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди по 1 785 600, 00 гривень кожному, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає по 60 000, 00 Євро.

Позов вмотивовано тим, що 05.10.2014 року при виконанні обов`язку військової служби в районі села Старогнатівка Волноваського району Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України загинув їх син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказують, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 .

Зазначають, що внаслідок втрати сина, а також, враховуючи особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вони відчувають безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вони втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування.

Вказують, що загальновідомим є той факт, що 24.12.2013 року Україна, представлена Міністром фінансів України, який діяв у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.», що в свою чергу, є довірчим власником перед держателем зобов`язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) з 5-відсотковим зобов`язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов`язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20.12.2015 року.

Зазначають, що 16.12.2015 року Міжнародний валютний фонд (МБФ) розповсюдив офіційний прес-реліз, відповідно до якого виконавча рада МВФ ухвалила рішення стосовно статусу єврооблігацій України, держателем яких є Російська Федерація.

Вказують, що згідно офіційного прес-релізу МВФ, держателем вимоги, пов`язаної із єврооблігаціями на суму в 3 000 000 000 доларів США є Фонд національного добробуту Російської Федерації (ФНБ РФ). Згідно згаданого прес-релізу, облігація на суму в 3 000 000 000 доларів США була придбана ФНБ РФ на підставі рішення Уряду Російської Федерації з метою надання допомоги Україні.

Зазначають, що держателем єврооблігацій є не компанія «The Law Debenture Corporation p.l.c.», а саме Фонд національного добробуту Російської Федерації.

Вказують, що державою Україною станом на 20.12.2015 р. не погашено основну суму та належні відсотки по відношенню до вищезазначеного зобов`язання. 16.02.2016 Міністерство фінансів Російської Федерації, як держатель зобов`язання, через довірчого власника звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення Королівської Лави, м. Лондон, з позовом про повернення основної його суми та нарахованих відсотків. Внаслідок вказаного державного запозичення Російська Федерація вимагає від України повернення боргу в розмірі 3 000 000 000 доларів США та нарахованих відсотків.

Вказують, що права вимоги за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» є майном, на яке можна звернути стягнення.

Зазначають, що Законом України «Про особливості здійснення правочинів з державним, гарантованим державою боргом та місцевим боргом» від 19.05.2015 № 436-VIII визначено, що Україною обраний спосіб забезпечення економічної безпеки держави та захисту суспільних інтересів та інтересів держави у зв`язку з погашенням та обслуговуванням державного, гарантованого державою боргу та місцевого боргу, у виді тимчасового зупинення здійснення платежів за державними зовнішніми запозиченнями. Цим законом, як і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2015 року № 1312-р, охоплюється також і борг держави Україна перед державою Російська Федерація, який виник на підставі вищезгаданого трастового договору від 24 грудня 2013 року.

Вважають, що на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 3 571 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 Євро є тим видом забезпечення позову, який може бути застосований судом, як додатковий найефективніший вид забезпечення позову. Крім цього, такий вид забезпечення позову буде тотожний з раніше визначеним законодавцем видом обслуговування гарантованого державного боргу України.

Вказують, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 30.11.2018 року по справі №145/1028/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 17.09.2015 року в районі села Старогнатівка Волноваського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Зазначають, що через смерть їх сина вони втратили сенс життя та віру в майбутнє, вони постійно страждають від втрати рідної людини, що не дає можливості їм нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки вони постійно знаходяться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.

Вважають, що забезпечення позову має бути застосовано судом в межах її позовних вимог на повну суму заявленого відшкодування в розмірі 3 571 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 Євро.

Просять суд:

- накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 3 571 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 Євро та заборонити будь-яким суб`єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб`єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб`єктам публічного права, фізичним особам, юридичними особам);

- зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 3 571 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 Євро;

- заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов`язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 3 571 200, 00 гривень гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 Євро.

Вивчивши заяву позивачів про забезпечення позову, позов та додані матеріали, суд вважає, що в задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог, викладених в ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України, передбачено, що позов може забезпечуватися:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обовязку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному статтею ЦПК України, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Отже, вжиття передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову є правом, а не обовязком суду. Умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог; забезпечення позову повинні застосовуватись лише в разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб; такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до іноземної держави- Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю сина ОСОБА_3 .

Таким чином, спір виник в приватноправових правовідносинах з недоговірних зобов`язань, пов`язаних з відшкодуванням шкоди.

Згідно з ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Суд дійшов висновку, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не стосуються предмета спору, і зачіпають договірні правовідносини двох держав, які виникли на підставі трастового договору від 24 грудня 2013 року за державним зовнішнім запозиченням.

Забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем становитиме втручання в повноваження державних органів України та Російської Федерації.

Водночас, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року та заборона вчиняти будь-яким суб`єктам дії пов`язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення суперечить нормам ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким передбачено судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

До аналогічних висновків дійшов Вінницький апеляційний суд (Постанова в справі № 143/1503/18, провадження № 22-ц/801/139/2019 від 08 січня 2019 року).

Виходячи з предмету позову, вказаних у заяві позивачів видів забезпечення позову та підстав в обґрунтування необхідності забезпечення позову, суд вважає, що заявлені види забезпечення позову є такими, що виходять за межі позовних вимог та не стосуються предмету позову; зачіпають договірні правовідносини двох держав, як сторін в особі їх органів державної влади і місцевого самоврядування з фінансових питань, які виникли у звязку з зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24.12.2013р.; вказані договірні правовідносини держав не мають жодного правовідношення до заявлених позовних вимог позивачем; заявлені види забезпечення позову за своєю суттю є очевидним втручанням в дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національного банку України, Державного казначейства України.

Виходячи з вище викладеного, а також з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 щодо забезпечення позову суд дійшов висновку, що заява позивачів є необґрунтованою, тому у її задоволені слід відмовити.

Крім того, суд вважає, що позивачами не надано жодного доказу на те, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову по даній справі.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК, суд -

ухвалив:

В задоволені заяви позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її винесення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її винесення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на ухвалу буде подано протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кіосак Н. О.