Провадження №2/523/4429/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного Банку «Приват Банк», за участю третьої особи без самостійних вимог Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів

про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним кредитний договір № від 22.05.2007р., укладений між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» (далі за текстом Банк), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на думку позивача Банк не маючи індивідуальної ліценції для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України, в порушення п.2 ст.13 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 1993р., порушив обов`язки агента валютного контролю та видав кредит в іноземній валюті без використання індивідуальної ліцензії. Крім того, укладаючи з ним договір кредитування Банк ввів його в оману, використовуючи нечесну підприємницьку діяльність, зокрема в частині істотних умов договору: ціни абсолютного значення подорожчання кредиту та реальної відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги кредиту. На думку позивача Банк навмисно не виконав переддоговірну роботу в порядку ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що кредитний договір не містить таких істотних умов, як графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом та інформації про сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. В порушення постанови НБУ №168 Банк його не попередив про валютні ризики під час виконання зобов`язання. В порушення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк при укладанні кредитного договору не надав йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Також в порушення ст.18 вказаного Закону, Банк включив в договір несправедливі умови, зокрема, п.4.1. договору передбачає збільшення процентної ставки, у випадку користування кредитним коштами понад встановлений договором термін до 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості, проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. На думку позивача несправедливою умовою є відсутність розділу на пункти договору, що передбачають форс-мажорні обставини. Посилаючись на зазначені обставини, та на ч.ч.1,3 ст.203, ч.1 ст.230 ЦК України позивач просить визнати вказаний вище кредитний договір недійсним та посилаючись на ст.216 та ст.1212 ЦК України просить повернути незаконно отримане майно, сплачені ним грошові кошти, що дорівнює різниці суми, що була отримана на підставі кредитного договору та сумою що була ним сплачена.

Представник позивача пред`явлений позов підтримав, направив заяву в якій просить розглянути справу за їх відсутності.

АТ КБ «Приват Банк» та третя особа не забезпечили участі своїх представників у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

За письмовою згодою представника позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №307М від 22.05.2007р. ЗАТ КБ «Приват Банк», яке згодом змінило назву на АТ КБ«Приват БАнк», зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі, шляхом видачі грошових коштів у вигляді Траншів, на загальну суму в розмірі 55 000,00 доларів США, строком користування до 22.05.2017р. зі сплатою процентної ставки 14,00% річних (п.1.2.,4.1.договору). ОСОБА_1 в свою чергу, як позичальник, зобов`язався повернути зазначену суму грошей та сплатити зазначені вище відсотки за його користування, щомісячно, згідно Графіку погашення процентів і винагороди (п.4.2.). На виконання вказаного вище кредитного договору, між сторонами 22.05.2007р. було укладено договір про видачу траншу №307М/1, за умовами якого Банк представив ОСОБА_1 кредитні кошти за договором кредиту № 307М від 22.05.2007р.

Додатково між сторонами до договору №307М/1 від 22.05.2007р., в той же день, було складено та підписано додаток №1 «Графік погашення кредиту, процентів і винагороди».

Додатковою угодою №1 до кредитного договору №307М від 22.05.2007р. були внесені зміни до п.п.2.4.1,6.1. договору, в частині дострокового погашення заборгованості та відповідальності у випадку неналежного виконання умов договору.

Також судом встановлено, що 12.08.2015р . між Банком та ОСОБА_1 був укладений Договір про внесення змін до кредитного договору №307М від 22.05.2007р., а саме змінено ліміт кредитного договору до 20 014,33 дол. США, у тому числі 20 921,47 дол. США на реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №307М від 22.05.2007р., зі сплатою 17% річних.

Додатком №1 від 12.08.2015р. до кредитного договору №307М від 22.05.2007р.між сторонами було укладено новий графік зменшення поточного ліміту.

Факт укладання вказаного вище кредитного договору та отримання кредитних грошових коштів в іноземній валюті (долари США) позивачем та його представником за обставинами визначеними у позовній заяві не оспорювався.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язався проводити сплату по поверненню отриманих кредитів та відсотків.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти та комісію.

Крім того, в забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання між позивачем та Банком було укладено договір іпотеки від 24.05.2007р., який був посвідчений в нотаріальному порядку, за яким ОСОБА_1 в рахунок належного виконання кредитного зобов`язання передав Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу періодичні платежі, згідно умов договору та встановленого графіку, сплачував, умови договору не порушував, питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу не заявляв, отже його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Закон України «Про захист прав споживачів» гарантує споживачам кредитних послуг ряд гарантій. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Істотна зміна курсу валюти підпадає під визначення поняття «істотний недолік», що в свою чергу впливає на вартість (ціну) кредиту.

Істотний недолік, згідно п. 12 ст. 1 Закону, - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Той самий обов`язок банку повідомити споживача про сукупну вартість кредиту зазначений і у п. в ч. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції (п.6 ч.1).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов`язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Ціна є одним із визначальних критеріїв для здійснення споживачем свідомого вибору. Ціна товару (послуги) та термін дії Договору є істотними умовами будь-якого договору, а тому мають погоджуватися сторонами. Їх зміна в односторонньому порядку є недопустимою.

В укладеному сторонами договорі кредиту, підписання якого позивач не оспорює та визнає, доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування (п.п.1.2 -55000 доларів США); строк кредитування (до 22.05.2017року), розмір та строки здійснення щомісячних фіксованих платежів з повернення тіла кредиту та сплати відсотків, визначено величину річних відсотків за користування кредитом, величину комісійних платежів, механізм та порядок нарахування відсотків, в тому числі прострочених, винагороди тощо, тобто позичальнику Банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг зазначено безпосередньо у Кредитному договорі, як це передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року №168.

У додатку №1 до кредитного договору від 22.05.2007р. міститься детальний розпис сукупної (загальної) вартості кредиту для Позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми, передбачені цим договором процентів, винагороди. Загальна вартість кредиту також була визначена у розділі «Істотні умови кредитування» в договорі про внесення змін від 12.08.2015р. (п.8.6).

Пунктами 2.2.2. - 2.2.5 кредитного договору передбачено повернення кредиту, процентів та винагороди.

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, особливість повернення кредиту за кредитним договором необхідна інформація щодо сукупної вартості кредиту зазначена безпосередньо у кредитному договорі, що узгоджується з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Відтак, оцінені судом надані з боку позивача докази дають підстави вважати, що посилання позивача у позовній заяві на його неповідомлення з боку Банку в письмовій формі, про зазначені вище умови кредитування є хибними та не заслуговують на увагу.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Згідно норм ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснення даного в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення.

Проте таких обставин позивачем у справі не доведено. Не розуміння позичальником запропонованих Банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не можна вважати обманом зі сторони Банку.

Саме по собі збільшення реальної відсоткової ставки та здорожчання кредиту в процесі його виконання, а не на час укладення, у випадку доведення обґрунтованості зазначених фактів, може бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед Банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Зважаючи на зібрані по справі докази в їх сукупності слід дійти висновку, що позивач не довів, не підтвердив належними та допустимими доказами істотність значення обставин, щодо яких його було введено в оману, а так само і факт обману при укладанні кредитного договору. Такі посилання у позові на обман ґрунтуються на припущеннях, що не може бути прийнято судом, як доведений факт.

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з п. 22 ст.1 Закону, споживач - фізична особа яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

В ч.1 ст. 11 Закону зазначається, що Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-ра/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Як зазначалося вище, Банком до в повному обсязі було надано позивачу інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, судом не встановлені будь-які обставини, які мають правові наслідки для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) слід зазначити, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року «1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій).

Отже, відповідно до зазначених норм закону, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відтак посилання позивача на вказані обставини, як на порушення Банком своїх обов`язків під час видачі кредиту в іноземної валюті є безпідставні та судом до уваги не приймаються.

Таким чином, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини вказують, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з недоведеністю з боку позивача порушення його суб`єктивного права під час укладання, а згодом і тривалого виконання умов кредитного договору.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259, 263-265,268,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного Банку «Приват Банк» про визнання договорів недійсними залишити без задоволення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 08 листопада 2019р.

Суддя