ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 302/244/15-ц

провадження № 61-1230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕсБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк», подану його представником Михайлишиним Віталієм Миколайовичем, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Готри Т. Ю., Джуги С. Д., Леска В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 14 березня 2008 року між ним, банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно із яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 68,98 кв.м, гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не виконує зобов`язання з повернення кредита і станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, з яких: 591 656,38 гривень - заборгованість за кредитом, 438 070,47 гривень - заборгованість за процентами, 516 039,08 гривень - пеня.

20 вересня 2009 року майновий поручитель за кредитним договором ОСОБА_3 померла.

Починаючи з 15 листопада 2010 року, банк неодноразово звертався до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області з претензіями до спадкоємців іпотекодавця та просив вжити заходи щодо охорони спадкового майна, проте на жоден з листів не отримав відповіді.

25 липня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до відділу нотаріату Головного управління юстиції в Закарпатській області зі скаргою на бездіяльність Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області і лише після цього банком отримано відповідь про те, що 15 березня 2010 року заведено спадкову справу щодо майна ОСОБА_3 і її спадкоємцем є ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило у рахунок погашення кредитної заборгованості на загальну суму 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, звернути стягнення на домоволодіння у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,6041 га, розташовану на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, шляхом їх продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2015 року, ухваленим у складі судді Гайдура А. Ю., позов задоволено.

Звернено стягнення на домоволодіння у АДРЕСА_1 , яке складається із: житлового будинку загальною площею 68,98 кв.м, житловою площею 32,58 кв.м, що на плані значиться літерою А; гаражу, що на плані значиться літерою Б; літньої кухні, що на плані значиться літерою Г; погребу, що на плані значиться літерою Д; огорожі, що на плані значиться літерою Е; воріт з хвірткою, що на плані значаться літерою Є, та на земельну ділянку площею 0,6041 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Визначено, що за рахунок коштів, отриманих від продажу переданого в іпотеку майна, підлягають задоволенню вимоги ПАТ «ВіЕсБанк» за кредитним договором № KF 47819 від 14 березня 2008 року у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором і про наявність визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на передані в іпотеку у забезпечення його виконання домоволодіння та земельну ділянку з метою погашення заборгованості.

Доводи відповідача про сплив визначеного статтею 1281 ЦПК України строку для пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців боржника суд відхилив, пославшись на те, що про відкриття спадщини після первісного іпотекодавця ОСОБА_3 і про її спадкоємця позивач дізнався у серпні 2014 року, а цей позов подав у лютому 2015 року.

В апеляційному порядку суди справу переглядали неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про сплив трирічної позовної давності, початок перебігу якої відрахував з моменту, коли позивач дізнався про відкриття спадщини після ОСОБА_3 і про її спадкоємця, - з січня 2011 року. Оскільки з цим позовом банк звернувся у лютому 2015 року, на поважність причин пропущення позовної давності не вказав і поновити її не просив, суд у задоволенні позову відмовив з передбаченої частиною четвертою статті 267 ЦК України правової підстави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки поданим банком доказам, які підтверджують, що до липня 2014 року позивач не був достовірно обізнаний про особу, яка є спадкоємцем ОСОБА_3 .

Вказує, що ОСОБА_1 не просив застосувати наслідки спливу позовної давності, а посилався на пропущення кредитором встановленого статтею1281 ЦК України строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, який є відмінним за своєю правовою природою. Суд апеляційної інстанції застосував позовну давність за власною ініціативою, що не передбачено цивільним законодавством.

Вважає, що після смерті ОСОБА_3 до відповідача як її спадкоємця перейшли права та обов`язки іпотекодавця, тому іпотека не припинилася і є чинною для відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за цим кредитним договором 14 березня 2008 року між ним, банком і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 68,98 кв.м, гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Оцінивши поданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що ОСОБА_2 не виконує зобов`язання з повернення кредита і станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, з яких: 591 656,38 гривень - заборгованість за кредитом, 438 070,47 гривень - заборгованість за процентами, 516 039,08 гривень - пеня.

20 вересня 2009 року майновий поручитель за кредитним договором ОСОБА_3 померла. ЇЇ спадкоємцем є ОСОБА_1 , який прийняв спадщину на підставі заяви, поданої до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області 9 листопада 2010 року.

У листопаді 2010 року позивач звернувся до Міжгірської нотаріальної контори Закарпатської області із претензією до спадкоємців ОСОБА_3 щодо звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення кредитної заборгованості та просив вжити заходи з охорони спадкового майна.

У січні 2011 року Міжгірська державна нотаріальна контора Закарпатської області надіслала ПАТ «ВіЕс Банк» лист про заведену спадкову справу і про особу, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_1 повідомила про претензію кредитора.

Позивач, посилаючись на неотримання відповіді, у вересні 2012 року та у жовтні 2013 року направив до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області чергові претензії до спадкоємців ОСОБА_3 , а у липні 2014 року - скаргу на бездіяльність нотаріальної контори до Головного управління юстиції у Закарпатській області.

У серпні 2014 року Головне управління юстиції у Закарпатській області надало відповідь на скаргу, у якій повідомило, що спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .

У листопаді 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило Кузьо М. В. та ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості та повідомило про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання.

У лютому 2015 року банк звернувся з цим позовом про звернення стягнення на іпотечне майно.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 подав заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців боржника, передбачених статтею 1281 ЦК України.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропущення позовної давності, керувався частиною четвертою статті 267 ЦК України і виходив з того, що банк пропустив трирічний строк звернення до суду за захистом порушеного права, початок перебігу якого відраховував від січня 2011 року.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.

У даній справі позичальник за кредитним договором і майновий поручитель за договором іпотеки є різними особами.

Порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Зобов`язання за договором іпотеки за правовою природою не є такими, що нерозривно пов`язані із особою спадкодавця, тому входять до складу спадщини.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця (позичальника) вимог до спадкоємців щодо виконання його зобов`язань перед кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо позичальник і іпотекодавець є різними.

Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз положень цієї статті дає підстави для висновку, що без відповідної заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування наслідків її спливу пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Суд апеляційної інстанції, застосовуючи у справі позовну давність, не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 відповідної заяви не подавав, а клопотав про застосування до спірних правовідносин статті 1281 ЦК України щодо наслідків спливу строку для пред`явлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємця.

Застосоване у статті 1281 ЦК України поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не є тотожним поняттю «позовна давність». Сплив такого строку має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права, у той час як сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Таким чином, апеляційний суд у порушення статті 267 ЦК України застосував наслідки спливу позовної давності з власної ініціативи та безпідставно відмовив у позові з посиланням на частину четверту цієї статті.

Крім того, аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, жодних висновків щодо обґрунтованості позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» не робив та обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, не встановлював і не перевіряв, обмежившись посиланням на пропущення позовної давності.

У порушення статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, суд не оцінив та не спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо суті спору, зокрема, щодо дострокового стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_2 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 липня 2010 року.

Так, системний аналіз статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048-1050 ЦК України дає підстави для висновку, що, звертаючись до позичальника із позовом про дострокове погашення кредиту, кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановлює новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі.

Після вчинення таких дій право кредитора на нарахування процентів і неустойки, передбачених кредитним договором, припиняється.

Вирішуючи справу про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен визначити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Апеляційний суд на вказані обставини і положення законодавства уваги не звернув, наявне у справі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 липня 2010 року не дослідив та правильність обчислення ПАТ «ВіЕс Банк» кредитної заборгованості, у рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема в частині нарахування процентів і пені поза межами строку дії договору, не перевірив.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав пропущення позовної давності за відсутності відповідної заяви відповідача та обґрунтованість і законність вимог ПАТ «ВіЕс Банк» по суті, а саме існування у позивача суб`єктивного цивільного права, за захистом якого він звернувся, і факт його порушення або оспорювання, не перевірив, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене та, правильно застосувавши до спірних правовідносин статті 267, 1281 ЦК України, перевірити обґрунтованість позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» по суті і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

З урахуванням необхідності визначення загального розміру вимог та усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»), суду варто звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, згідно з якими звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору та припиняє право кредитора нараховувати передбачені договором проценти і неустойку, оскільки у подальшому він має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк», подану його представником Михайлишиним Віталієм Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик