Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

місто Київ

справа № 521/19462/15-ц

провадження № 61-28037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року у складі судді Целуха А. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) про визнання поруки, встановленої за договором від 28 серпня 2008 року № 1, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 , такою, що припинена.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит № 2425-Н, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 520 000, 00 грн, зі сплатою 20, 00 % річних, строком користування до 28 червня 2016 року.

28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, 28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 1, відповідно до умов якого позивач як поручитель зобов`язалась солідарно та в повному обсязі відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 вважає, що зобов`язання поруки припинились, оскільки кредитор протягом шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, не звернувся до неї з позовом після зміни строку виконання основного зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 28 серпня 2008 року № 2425-н, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Ощадбанк», шляхом пред`явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту від 30 жовтня 2009 року № 26/8794.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_2 проти позову не заперечувала.

ПАТ «Ощадбанк» проти позову заперечувало, просило залишити його без задоволення, посилаючись на те, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору банк звернувся до суду з позовом до поручителя у 2009 році, провадження у справі № 2-8207/09 про солідарне стягнення заборгованості на момент подання заперечень тривало.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано поруку, встановлену договором від 28 серпня 2008 року № 1, укладеним між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , такою, що припинена.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що строк виконання основного зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 28 серпня 2008 року змінений 19 листопада 2009 року № 2425-Н, тобто є таким, що настав, у зв`язку з чим передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. ПАТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом 22 листопада 2012 року, тобто через 3 роки та 3 дні після пред`явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту від 30 жовтня 2009 року № 26/8794. Таким чином банк звернувся до поручителя ОСОБА_1 поза межами передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а відтак, зобов`язання за договором поруки від 28 серпня 2008 року № 1 припинились.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у серпні 2017 року, ПАТ «Ощадбанк» просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Заявник вважає, що судами неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України, оскільки банк після зміни строку виконання основного зобов`язання до спливу шести місяців пред`явив позов до поручителя, а тому шестимісячний строк ним не пропущено. Суди першої та апеляційної інстанцій, за твердженнями банку, помилково послалися на 22 листопада 2012 року як на дату першого звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , оскільки у 2012 році банк звернувся до суду вже з іншим позовом до поручителя щодо стягнення нарахованої заборгованості після ухвалення рішення від 02 листопада 2011 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Позивач зазначає, що перший позов про стягнення заборгованості банк подав до суду 18 листопада 2009 року, коли вимогу про дострокове погашення заборгованості вона отримала 19 листопада 2009 року, а отже, перший позов подано до зміни строку виконання основного зобов`язання, а тому не підлягає врахуванню під час обчислення шестимісячного строку для звернення кредитора до суду з позовом до поручителя.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит № 2425-Н, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 520 000, 00 грн, зі сплатою 20, 00 % річних, строком користування до 28 червня 2016 року.

28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит 28 серпня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 1, відповідно до умов якого вона зобов`язалась солідарно та в повному обсязі відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 6.3 договору поруки від 28 серпня 2008 року № 1 договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 3.4 договору про іпотечний кредит банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або майновим поручителем будь-яких зобов`язань за іпотечним договором.

Зазначеним пунктом договору також передбачено, що виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту належних до сплати процентів, та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку.

Відповідно до вимоги про повне дострокове повернення кредиту від 30 жовтня 2009 року № 26/8794 банк вимагав від ОСОБА_2 повного дострокового повернення кредиту та зазначив, що у разі невиконання приведених вимог банк звернеться до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з копією опису вкладення та конверту, які надані представником позивача, на яких міститься штемпель, встановлено, що вимога направлена ВАТ «Ощадбанк» 13 листопада 2009 року.

У судовому засіданні ОСОБА_2 , допитана як свідок, повідомила, що вимога ВАТ «Ощадбанк» про повне дострокове повернення кредиту від 30 жовтня 2009 року № 26/8794 отримана нею 19 листопада 2009 року.

Відповідно до матеріалів справи 18 листопада 2009 року ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 умов договору про іпотечний кредит від 28 серпня 2008 року № 2425-Н, звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як поручителя суму в 841 952, 60 грн заборгованості за зазначеним договором.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2011 року у справі №2/1519/490/10 позов ВАТ «Ощадбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ощадбанк» заборгованість в розмірі 841 952, 60 грн, яка складається із: 452 641, 35 грн залишку заборгованості за сумою кредиту; 67 358, 65 грн простроченої заборгованості за кредитом; 251 499, 53 грн заборгованості за відсотками; 55 454, 14 грн заборгованості з пені за відсотками; 14 998, 93 грн заборгованості з пені за кредитом. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з ненастанням на момент пред`явлення позову права у банку дострокової вимоги погашення заборгованості у повному обсязі.

Судами також встановлено, що ПАТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом 22 листопада 2012 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, банк 30 жовтня 2009 року прийняв рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту, у зв`язку з чим направив вимогу позичальнику, яка отримана нею 19 листопада 2009 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про пропуск банком шестимісячного строку для пред`явлення позову до поручителя, у зв`язку з чим порука припинилася.

Зробивши такий висновок, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки факту пред`явлення банком позову до ОСОБА_1 18 листопада 2009 року, на підтвердження чого ПАТ «Ощадбанк» надало судам копії судових рішень у справі № 2/1519/490/10 (№ 2-8207/09) за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чиним, банк реалізував своє право вимоги про погашення заборгованості до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, що у справі, яка переглядається, змінений банком, а отже, пред`явлення у подальшому до поручителя інших позовів з вимогами виконання зобов`язань за кредитним договором, не мають правового значення для вирішення питання про припинення поруки.

В оцінці заперечень позивача на касаційну скаргу, що банк звернувся з позовом до поручителя раніше, ніж змінив строк виконання основного зобов`язання, Верховний Суд врахував таке.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Таким чином, банк реалізував свої права вимоги як досудової, так і судової на власний розсуд, звернувшись до суду з позовом до поручителя у 2009 році, банк у встановлені законодавством строки пред`явив вимогу до поручителя до закінчення дії поруки, а отже, вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, то відсутні правові підстави вважати, що порука не поширюється на правовідносини, які виникли після ухвалення рішення про стягнення заборгованості. При цьому, пред`явивши позов до поручителя, банк реалізував своє право вимоги, а тому порука відповідно до правил частини четвертої статті 559 ЦК України не припинилася.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача.

Судові витрати, понесені банком у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання поруки припиненою відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витати, понесені банком у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 535, 92 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витати, понесені банком у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 584, 64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. О. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко