ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 627/925/19-ц

провадження № 22ц/818/5363/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Краснокутського районного суду Харківської області від 03 вересня 2019 року в складі судді Каліберда В.А.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Заява мотивована тим, що 18 листопада 2017 року вона до Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області подала заяву про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що листом за № 689/02/14 від 10 липня 2019 року Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області повідомила її про те, що на підставі заяви її брата ОСОБА_3 про прийняття спадщини, 19 вересня 2017 року заведена спадкова справа за № 266/2017 та він є спадкоємцем за заповітом, що був посвідчений 19 листопада 2008 року Мурафською сільською радою Краснокутського району Харківської області, який усуває її від спадкування за законом.

Вказала, що вона повідомила нотаріальну контору про свій намір в судовому порядку оскаржити цей заповіт та просила надати його копію. Також, вона звернулася і до Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області з проханням надати його копію. Проте, у наданні їй копії заповіту відмовлено.

Вважала, що без доступу до заповіту, ознайомлення з його змістом вона позбавлена можливості підготувати позов до суду про визнання недійсним заповіту, тобто реалізувати право на судовий захист своїх законних прав та інтересів як спадкоємця за законом.

Таким чином, вона вимушена звернутися до суду з заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову шляхом витребування належним чином завіреної копії заповіту, який є основним письмовим доказом для позову про визнання його недійсним.

Просила витребувати з Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області, Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області належним чином завірену копію заповіту ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 266/2017), який був чинним на момент смерті останньої; уповноважити її отримати ці докази.

Ухвалою судді Краснокутського районного суду Харківської області від 03 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позову - повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою судді Руденко С.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді скасувати, справу повернути для розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд першої інстанції надав оцінку її вимогам по суті із доводами про їх необґрунтованість, які могли бути підставою для відмови у задоволенні заяви, але не для її повернення; що про неможливість самостійно отримати вказаний заповіт в достатній мірі обґрунтовано в заяві, підтверджено до неї доказами, а тому підстав для повернення заяви не було; що процесуальним законом передбачено право особи звернутися до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позову; що заповіт є основоположним доказом для формування фактичного і правового обґрунтування вимог за майбутнім позовом, без його витребування і ознайомлення вона позбавлена можливості належним чином подати до суду позовну заяву; що відповідно до статті 117 ЦПК України таке судове рішення приймає суд, а не суддя.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу судді - залишити без змін.

Ухвала судді суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що заява про забезпечення доказів до подання позовної заяви не відповідає вимогам статті 117 ЦПК України, тому підлягає поверненню.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження, доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2 і 3 статті 12, частиною 1 статті 80 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Частиною 2 статті 116 ЦПК України передбачено, що способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі, за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Статтею 117 ЦПК України передбачено, що повинно зазначатися в заяві про забезпечення доказів.

Зокрема, пунктом 5 частини 1 статті 117 ЦПК України встановлено, що у заяві про забезпечення доказів зазначається обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними. Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування, або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів.

Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, втратити свою доказову цінність тощо).

Згідно з частиною 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Частиною 4 статті 117 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Зі змісту заяви про забезпечення доказів, яка подана до подання позову, вбачається, що ОСОБА_1 просила витребувати належним чином оформлену копію заповіту, складеного її матір`ю ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що посвідчений 19 листопада 2008 року Мурафською сільською радою Краснокутського району Харківської області, для обґрунтування в майбутньому позовної заяви про визнання цього заповіту недійсним.

Повертаючи заяву про забезпечення доказів, яка подана до подання позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заява не відповідає вимогам статті 117 ЦПК України. Зокрема, ОСОБА_1 не обґрунтувала необхідність забезпечення доказів, тобто не зазначила підстави, які б припускали, що засіб доказування може бути втрачений; збирання або подання цього доказу стане згодом неможливим чи утрудненим, тому у відповідності до вимог частини 4 статті 117 ЦПК України це є підставою саме для повернення такої заяви заявнику.

Відповідно до пункту 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з пунктами 2.2., 2.3., 2.6. цього Порядку при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Спадкова справа підлягає обов`язковій реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі.

Відповідно до пунктів 11.1., 11.2. Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22 грудня 2010 року за № 3253/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, заяви про прийняття спадщини; заяви про відмову від спадщини; заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або заяви про відмову від спадщини; заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину; заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; заяви спадкоємця про одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за яким були вжиті ці заходи; заяви про відкриття спадщини та укладання договору на управління спадщиною; заява виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень; заява відказоодержувача про відмову від заповідального відказування тощо реєструються в книзі обліку і реєстрації спадкових справ і формуються у спадкові справи.

Формування спадкової справи передбачає групування документів, на підставі яких було відкрито спадкову справу та видано свідоцтво про право на спадщину.

У спадкову справу вміщуються тільки оригінали документів, а у випадках, передбачених законодавством, - копії з документів, оформлені та засвідчені в установленому порядку.

Згідно пункту 2.4. цих Правил нотаріальне діловодство включає, зокрема, зберігання, облік, видачу і використання нотаріальних документів і документів, на підставі яких вчинені нотаріальні дії.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що спадкова справа містить, здебільшого, оригінали документів, на підставі яких було відкрито спадкову справу та видано свідоцтво про право на спадщину, а також те, що вона зберігається у приватного нотаріуса/державній нотаріальній конторі, де і була заведена.

Таким чином, відсутні підстави припускати, що спірний заповіт може бути втрачений або подання його стане згодом неможливим чи утрудненим.

Крім того, зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що метою забезпечення доказів є підготування та обґрунтування майбутнього позову, а не закріплення і збереження доказів.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції надав оцінку її вимогам по суті із доводами про їх необґрунтованість, які могли бути підставою для відмови у задоволенні заяви, але не для її повернення, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції заяву про забезпечення доказів по суті не розглядав, а повернув її на підставі того, що вона не відповідає вимогам статті 117 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що про неможливість самостійно отримати вказаний заповіт в достатній мірі обґрунтовано в заяві, підтверджено до неї доказами, а тому підстав для повернення заяви не було; що процесуальним законом передбачено право особи звернутися до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позову, колегія суддів до уваги не бере, оскільки за приписами частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом, в якому, окрім іншого, зазначаються вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Наведеним положенням кореспондують норми статті 175 ЦПК України, які визначають вимоги до позовної заяви, за змістом яких позов повинен містити зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України), а також норми частини 3 статті 177 ЦПК України, за змістом яких у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання про витребування доказів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заповіт є основоположним доказом для формування фактичного і правового обґрунтування своїх вимог за майбутнім позовом, без його витребування і ознайомлення вона позбавлена можливості належним чином подати до суду позовну заяву, колегія суддів не приймає, оскільки підставою для забезпечення доказів є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений; збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, а не обґрунтування позивача своїх вимог за майбутнім позовом.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що оскаржувану ухвалу постановлено неповноважним складом суду є безпідставними, які суперечать вимогам частини 1 статті 34 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи те, що ухвалу судді суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її зміни або скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Краснокутського районного суду Харківської області від 03 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.