ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №591/2158/18

Номер провадження 22-ц/816/5105/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 адвокат Пулинець Богдан Анатолійович,

представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 20 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в:

18 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності в ньому понад один рік без поважних причин, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована разом з дочкою ОСОБА_4 , її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , та онуками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До серпня 2016 року її дочка з чоловіком (відповідачем) та дітьми проживали у належній позивачці квартирі, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано.

З серпня 2016 року відповідач переїхав із спірної квартири до своїх батьків, добровільно передавши ключі своїй дружині, забрав свої речі.

Після виїзду з квартири колишнього зятя та дочки з дітьми, вихованням яких після розлучення в основній частині займаються батьки відповідача та позивач (дід та баби), вона сплатила заборгованість за комунальні послуги та в серпні 2017 року почала робити ремонт та звернулася до Зарічного районного суду м. Суми із позовною заявою до ОСОБА_2 з питанням зняття його з місця реєстрації.

Рішенням Зарічного районного суд м. Суми від 25 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року, відмовлено у задоволенні її позову про зняття ОСОБА_2 з реєстрації, у зв`язку із вибором неправильної підстави позову.

При цьому у судовому засіданні Апеляційного суду Сумської області відповідач чітко зазначив, що з квартири позивача виїхав добровільно, ключі передав, забрав свої речі, переїхав жити до батьків, витрат на утримання квартири позивача не ніс (ремонт, оплата комунальних послуг, тощо), подальшого наміру проживання не мав. Також, в серпні та листопаді 2017 року при комісійному обстеженні квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 було встановлено відсутність там його речей та складено акти про не проживання.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пулинець Б.А, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає безпідставним посилання у рішенні суду, як підставу відмови у позові, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року у справі №591/4992/17, оскільки протилежні предмет, підстави позову, період у часі не користування житлом, а саме, у даній справі з 26 січня 2018 року по теперішній час, а в попередній з 2016 року по 25 січня 2018 року (дата ухвалення рішення).

Вказує, що рішення про вселення ОСОБА_2 не виконане, він у належній позивачу квартирі не проживає без поважних причин, має у власності інше житло, тому припинення його права користування спірною квартирою не призведе до істотного порушення його майнових прав.

Доводить, що фізично не можливо проживання п`яти осіб у житловій кімнаті площею 13,3 кв.м, тому позивач, як власник, має право вимагати усуненні перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів відсутності його за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин понад рік, за виконанням у примусовому порядку рішення про усунення перешкод у користуванні житлом не звертався через відсутність коштів на оплату авансового внеску. Зазначає, що вироком від 22 березня 2019 року він був засуджений до позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Вважає, що збереження за ним права на користування спірною квартирою відповідає житловим інтересам дітей, які перебувають на його утриманні.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2009 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане на підставі подання управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 10 січня 2009 року №287 (а.с.68-69).

За даними технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у Сумському міському БТІ на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу №5 стор. 591, реєстр№300. Квартира посімейного спільного заселення розташована на 1 поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 1-єї кімнати житловою площею 13,3 кв.м., кухні 7,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 1,0 кв.м., коридора 4,7 кв.м., вбудованої шафи 0,5 кв.м., вбудованої шафи 0,8 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,8*0,3=0,90 кв.м. Загальна площа квартири 30,7+0,90=31,6 кв.м.(а.с.70-72).

Згідно з довідкою про склад сім`ї Управління «Центру надання адміністративних послуг у м. Суми» вих.№8199/14.03-03 від 01 грудня 2017 року, що видана ОСОБА_1 , до складу зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 входять:

ОСОБА_6 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

ОСОБА_5 (онука), ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

ОСОБА_5 (онук), ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_1 (заявник), ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.76).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 73).

З довідки Житлово-будівельного кооперативу №39 «Берізка» від 09 грудня 2017 року №1, виданої ОСОБА_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 з травня по серпень 2017 року у ОСОБА_1 проживали внуки ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (а.с. 75).

З актів обстеження від 31 серпня 2017 року та від 20 листопада 2017 року, складених комісією у складі: Катрича А ОСОБА_8 голови комісії, ОСОБА_9 (мешканки квартири АДРЕСА_3 ), ОСОБА_10 (мешканця квартири АДРЕСА_4 ), ОСОБА_11 (мешканки квартири АДРЕСА_5 ), вбачається, що провівши обстеження квартири АДРЕСА_6 (за ініціативи власника квартири ОСОБА_1 ), комісія підтвердила, що ОСОБА_2 , 1986 року народження, у даній квартирі прописаний, але з червня 2016 року і до теперішнього часу не проживає. Речі, які належать ОСОБА_2 у квартирі відсутні (а.с.77, 78).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року у справі №591/4992/17 (провадження № 2/591/370/18), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням за необґрунтованістю, та в порядку задоволення зустрічного позову вирішено усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 22-24, 25-27).

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 не мешкав у спірному житлі з жовтня 2016 року, але причини його поживання були поважними відсутність доступу через відсутність ключів від квартири. Також з вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 , надаючи пояснення суду, не заперечувала того факту, що її зять не мав доступу в спірне житло, так як не мав ключів від квартири, а також зазначала, що ОСОБА_2 просив ключі, але вона відмовила.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до суду з даним позовом 18 квітня 2018 року, обставини не проживання відповідача у спірній квартирі з 2016 року були встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року, яке набрало законної сили 17 квітня 2018 року. Врахувавши, що у даній справі позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було надано доказів поважності причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад рік з дня набрання законної сили рішення суду про усунення перешкод у користуванні ним квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 понад один рік.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач вселився у квартиру АДРЕСА_1 як член сім`ї власника зять, та був там зареєстрований з її згоди.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед основних прав і свобод людини Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у визнанні ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 , суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.

Так, суд прийняв до уваги, що відповідач та його колишня дружина вселилися разом у спірну квартиру як члени сім`ї власника.

У зв`язку з припиненням у 2016 році шлюбних відносин з дочкою власника квартири ОСОБА_2 покинув вказане житлове приміщення, однак рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року, встановлено поважність причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з жовтня 2016 року, а саме: відсутність доступу через відсутність ключів від квартири.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач у порядку виконання рішення суду про усунення перешкод у користуванні житлом не використав своє право на вселення та відсутність поважності причин його не проживання у спірному житлі з 26 січня 2018 року по теперішній час.

В той же час, з вироку Глушковського районного суду Курської області (РФ) від 22 березня 2019 року вбачається що ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.229 ч.1 КК РФ і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. У вироку зазначено, що з 07 грудня 2018 року ОСОБА_2 перебував під вартою (а.с. 147-154).

На засудження до позбавлення волі, як на причину не проживання у квартирі, також посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, вказувала, що рішення про усунення перешкод у користуванні ним житлом набрало законної сили 17 квітня 2018 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася вже 18 квітня 2018 року, тобто коли з моменту захисту його порушеного права на користування квартирою не пройшло одного року.

Ні суду першої, ні апеляційної інстанції позивачем не надано наладжених та достатніх доказі на підтвердження своїх доводів про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання та втрату інтересу до спірної квартири.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що причини не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлений законом строк є поважними, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом у порядку ст. 405 ЦК України.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, вона є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича, залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. Г. Хвостик

І. В. Орлов