Справа № 459/2297/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/1974/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

приватного нотаріуса Червоноградського міського

нотаріального округу Вишневської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Вишневська Наталія Степанівна, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 , посвідченого 04.09.2012 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померлого мати, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за якою він постійно доглядав та допомагав матеріально. За життя мати склала заповіт, за яким все належне їй на день смерті майно заповіла йому. За пів року до смерті мама захворіла, у неї стався інсульт, внаслідок чого їй паралізувало праву частину тіла і вона не могла розмовляти. Після смерті матері, звернувшись до нотаріальної контори, йому стало відомо, що спадкова справа відкрита за заявою його доньки, внучки спадкодавця, ОСОБА_3 , із якої вбачалося, що вона претендує на майно в порядку спадкування за заповітом, складеним 04.09.2012 року. Вважає, що заповіт є недійсним, оскільки на час його складання спадкодавець хворіла тяжким захворюванням, внаслідок чого не могла розмовляти, а відтак і висловити своє бажання скласти заповіт на внучку, висловити своє доручення на підписання заповіту ОСОБА_7 . Крім цього, на думку позивача, мати на момент посвідчення оспорюваного заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене без з`ясування фактичних обставин справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставина справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає неправомірною відмову суду першої інстанції у призначенні додаткової посмертної комісійної судово - психіатричної експертизи. Вважає оспорюваний заповіт нікчемним правочином у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зазначає, що за пів року до складання заповіту у мама перенесла інсульт, після якого вона не могла ні розмовляти, ні читати, не вставала з ліжка, виявляла ознаки органічного розладу особи та поведінки. Заповіт складався за місцем проживання матері, із залученням свідків, яких мати не знає і їх не запрошувала, підписувався маминою сестрою, ОСОБА_7 , яка за неї все організувала. Причиною складання заповіту при свідках, підписання його ОСОБА_7 , у тексті заповіту зазначено поганий зір та неможливість самостійно підписати заповіт у зв`язку зі слабкістю правої руки, що в контексті з тим, що вона виявляла ознаки органічного розладу особи та поведінки, якраз є підтвердженням того, що вона в цей момент не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що не зачитували цей заповіт в голос і свідки, які зазначені в заповіті. Не погоджується з висновком експерта, який, на його думку, не має конкретного характеру, такий висновок є неповним і такий висновок не міг прийматися до уваги судом при ухваленні судового рішення. В мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом не надано оцінки зазначеним позивачем підставам для визнання заповіту недійсним таким як, складання заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. На думку апелянта волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі. Заповідач не могла навіть розмовляти, не могла висловити свій дійсний намір внаслідок тяжкого стану здоров`я, що свідчить про відсутність у неї вільного волевиявлення на складання заповіту. Будучи паралізованою, матір не могла говорити, а відтак і не могла давати конкретні доручення, в тому числі і ОСОБА_7 , звертатися до нотаріуса для вчинення дій щодо посвідчення заповіту, на підписання нею заповіту, оскільки вона була зацікавлена саме у такому заповіті від імені матері. Проте, ці обґрунтування позову були залишені поза увагою суду першої інстанції. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши докази на їх підтвердження, дійшов висновку, що заповідач ОСОБА_6 , в момент складання та посвідчення заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а відтак складання заповіту відповідає її вільному волевиявленню щодо розпорядження належним їй майном, оспорюваний заповіт відповідає вимогам щодо його форми, складання та посвідчення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляджу на таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання особи недієздатною, однак в момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 23.10.2013 року по справі № 6-109цс 13 для визнання угоди недійсною необхідно довести абсолютну неспроможність особи при укладені правочинів усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для цього позивачу (особі, яка вчинила правочин, а в разі її смерті - іншій особі, чиї цивільні права або інтереси порушені) необхідно довести наявність таких фактичних даних, які підтверджують вчинення правочину саме у момент неусвідомлення своїх дій. Такими тадними можуть бути показання свідків про поведінку особи, звукозапис тощо.

Іншими доказами, на обов`язковості яких наголошував Верховний Суд України, є висновок судово - психіатричної експертизи. Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд, відповідно до ЦПК України, зобов`язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, такі інших доказів.

Висновок судово - психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь - які зовнішні обставини(показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що 04 вересня 2012 року, приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С., посвідчено заповіт, яким ОСОБА_6 заповіла належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 та все своє належне майно, яке буде належати їй на день смерті ОСОБА_3 . Заповіт складений нотаріусом зі слів ОСОБА_6 . У зв`язку із тим, що заповідач сама не могла прочитати заповіт, такий посвідчено у присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Також у зв`язку з поганим зором ОСОБА_6 , на особисте прохання та за дорученням останньої, текст заповіту підписано ОСОБА_7 . Особу заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12.03.2013 р., ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у віці 78 р.

З позовної заяви ОСОБА_10 вбачається, що як на одну із підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, позивач посилався на ст. 225 ЦК України, мотивуючи тим, що у заповідача було відсутнє волевиявлення на складання заповіту на користь внучки, ОСОБА_3 , оскільки його матір за станом здоров`я, після перенесеного інсульту, в момент складання заповіту, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З метою з`ясування психічного стану заповідача на момент складання заповіту, судом першої інстанції призначалася посмертна судово - психіатрична експертиза ОСОБА_6 .

Згідно з висновком посмертної судово-психіатрічної експертизи від 24.12.2014 року № 858, проведеної Львівською обласною клінічною психіатричною лікарнею, ОСОБА_6 на час підписання заповіту від 04.09.2012 року виявляла ознаки органічного розладу особи та поведінки, однак встановити чи досягав даний розлад недоумства чи хворобливих розладів психічної діяльності чи ні, та чи ОСОБА_6 на час складання та підписання заповіту від 04.09.2012 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є неможливим.

Окрім того, встановлено, що під час стаціонарного лікування у 2012 р., в медичній документації у ОСОБА_6 не зафіксовані жодні психічні розлади, які б відповідали критеріям хронічного стійкого психічного розладу та могли б позбавляти її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Лікарями психіатрами в цей час вона не оглядалася.

За вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані в розпорядження медичні документи свідчать лише про факт періодичного лікування ОСОБА_6 і жодним чином не підтверджують того, що ОСОБА_6 на час складання та підписання заповіту 04.09.2012 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і з врахуванням того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які стверджували б про те, що ОСОБА_6 на момент складання та посвідчення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ним, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Одним із доводів апеляційної скарги апелянт зазначає те, що суд першої інстанції, на його думку, безпідставно відмовив у призначенні додаткової посмертної судово - психіатричної експертизи ОСОБА_6 , з урахуванням того, що експертами не було надано відповіді на поставлені питання, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2015 року була призначена повторна посмертна судово - психіатрична експертиза.

Відповідно до висновку комісійної судово - психіатричної експертизи №35 від 22.12.2017 року, проведеної експертами Українського науково - дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, ОСОБА_6 під час складання і підписання нею 04.09.2012 року оспорюваного заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Вишневською Н.С., виявляла ознаки органічних, психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок перенесеного ішемічного інсульту) з моторною афазією, без ознак деменції чи інших психотичних розладів, які б позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними під час укладання правочину 04.09.2012 року; ОСОБА_6 під час складання та підписання 04.09.2012 року оспорюваного заповіту могла усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.

До такого висновку експерти дійшли з врахуванням того, що ОСОБА_6 за життя психічними хворобами не страждала, ознак психічних розладів до інсульту не мала. Як наслідок перенесного ішемічного інсульту в лівій середньо - мозковій артерії у ОСОБА_6 розвинувся правобічний геміпарез та моторна афазія (моторна афазія характеризується утрудненням чи неможливістю вимовляти слова при збереженні вимови окремих звуків і розуміння мовлення). Наявність ознак моторної афазії у ОСОБА_6 підтверджують медичні записи та всі свідки. При цьому ознак сенсорної афазії, а саме, неможливості розуміти звернену мову, у ОСОБА_6 виявлено не було, про що свідчать лікарські записи в медичній документації про те,що ОСОБА_6 на питання реагувала адекватно, звернену мову розуміла, інструкції виконувала. Це ж підтверджували свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , приватний нотаріус Вишневська Н.С., ОСОБА_3 . Показання інших свідків про те, що ОСОБА_6 ні на що не реагувала, суперечать медичним даним, не узгоджуються з матеріалами справи та не мають під собою обгунтованих підстав. Ознак деменції або інших психопатологічних розладів у ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 04.09.2012 року виявлено не було.

Висновки експертів є категоричними, ґрунтуються на інформації, зазначеній в медичній документації, на показаннях допитаних судом першої інстанції свідків, і не ґрунтуються на припущеннях.

Беручи до уваги показання одних свідків, та відхиляючи показання інших свідків, експерти в експертному висновку зазначили, що показання інших свідків про те, що ОСОБА_6 ні на що не реагувала, суперечать медичним даним, не узгоджуються з матеріалами справи та не мають під собою обгунтованих підстав.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 була допитана голова комісії, лікар - судово - психіатричний експерт ОСОБА_12 , яка надала обґрунтовані відповіді на питання ОСОБА_2 , із яких вбачається, що після перенесеного інсульту у ОСОБА_6 розвинулася моторна афазія, яка характеризується утрудненням чи неможливістю вимовляти слова при збереженні вимови окремих звуків і розуміння мовлення, при цьому ознак сенсорної афазії, а саме, неможливості розуміти звернену мову, у ОСОБА_6 виявлено не було, моторна афазія є неврологічним захворюванням, а не психічним захворюванням, а відтак не могла впливати на розуміння ОСОБА_6 своїх дій та керування ними. У наданих відповідях неодноразово ствердила, що ознак деменції або інших психопатологічних розладів у ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 04.09.2012 року виявлено не було, вона виявляла ознаки органічних, психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок перенесеного ішемічного інсульту) з моторною афазією, без ознак деменції чи інших психотичних розладів, які б позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними під час укладання правочину 04.09.2012 року. Експерт пояснила, що у ОСОБА_6 не було психічних розладів, домінувала не психіатрія, а неврологія. Інсульт - це неврологічне захворювання, яке може викликати психічні розлади, а може і не викликати.

Тобто, експерт ОСОБА_12 в наданих суду апеляційної інстанції поясненнях категорично підтвердила висновки судово - психіатричної експертизи від 22.12.2017 року про те, що ОСОБА_6 під час складання та підписання 04.09.2012 року оспорюваного заповіту могла усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, а перенесне захворювання є неврологічним, а не психічним захворюванням.

Долучені до матеріалів справи медичні документи про стан здоров`я ОСОБА_6 та показання свідків не дають суду підстав ставити під сумнів психічний стан ОСОБА_6 , в момент складання заповіту безспірних доказів того, що ОСОБА_6 виявляла психічні розлади і розлади поведінки, які перешкоджали їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надав.

Хоча висновок експертизи у справі про визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України є одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, на думку колегії суддів, показання свідків про стан здоров`я ОСОБА_6 після перенесеного інсульту, її поведінку, обмежену можливість спілкування через інсульт, заторможеність мови, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною ОСОБА_6 в конкретний момент, а саме, в момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Нотаріальна дія по посвідченню заповіту ОСОБА_6 була вчинена приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С., у якої сумнівів у дієздатності заповідача на момент посвідчення заповіту, не виникало.

А відтак, з врахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про відсутність у ОСОБА_6 вільного волевиявлення на складання заповіту на користь ОСОБА_3 , з тих підстав, що заповідач ОСОБА_6 , в момент посвідчення заповіту, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підставі показань свідків судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець була лежачою хворою, потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавала відповідачка, а тому у суду першої інстанції підставно не виникало сумнівів щодо дійсної волі ОСОБА_6 скласти заповіт саме на внучку, ОСОБА_3 , зовсім не чужу для неї особу.

Цивільний кодекс України, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.21012 року №296/5, з наступними змінами та доповненнями, встановлюють порядок посвідчення заповітів, дотримання яких є необхідним при складання та посвідченні заповітів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частина 4 ст. 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з положеннями ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність, не менше, як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Зі змісту оспорюваного заповіту, складеного та посвідченого 04 вересня 2012 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С., вбачається, що цей заповіт складено і підписано о дев`ятій годині п`ятдесят хвилин за місцем проживання заповідача за адресою АДРЕСА_1 . У зв`язку із тим, що заповідач сама не могла прочитати заповіт, згідно зі ст. ст. 1248, 1253 ЦК України, посвідчено у присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємців за заповітом. Також у зв`язку з поганим зором ОСОБА_6 , на особисте прохання та за дорученням останньої, в її присутності та в присутності нотаріуса, текст заповіту підписано ОСОБА_7 . Особу заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено.

Посвідчуючи заповіт, приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Вишневська Н.С. дотрималась вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, приватним нотаріусом дотримано вимог ч.4 ст. 207, ст. ст. 1247, 1248, 1253 ЦК України, що підтверджується змістом оспорюваного заповіту, належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надав, його твердження про порушення приватним нотаріусом при посвідченні оспорюваного заповіту вимог ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.21012 року №296/5, ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про безпідставність доводів позивача про те, що ОСОБА_6 не могла виразити свою волю щодо написання та підписання від її імені заповіту ОСОБА_13 , оскільки такі спростовані в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що наміри ОСОБА_6 були зрозумілими, на запитання вона ствердно кивала головою, показаннями експерта ОСОБА_12 , яка пояснила суду, що у ОСОБА_6 у зв`язку з неврологічною патологією була порушена мова, і повної відсутності мови у неї не було, вона розуміла звернену мову, розуміла про що її просять, могла киваючи головою відповідати на запитання, однак неповна відсутність мови не впливала на можливість ОСОБА_6 , розуміти значення своїх дій та керувати ними, а емоційно - вольових розладів у ОСОБА_6 не було.

Приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Вишневська Н.С. в суді апеляційної інстанції також ствердила про те, що ОСОБА_6 розуміла запитання, киваючи головою відповідала на поставлені їй запитання що стосувалися складання та посвідчення заповіту, на її запитання щодо бажання скласти заповіт на ОСОБА_3 , ОСОБА_6 кивнула головою.

Експерт ОСОБА_12 в своїх поясненнях зазначила, що ОСОБА_6 розуміла звернення до неї, зміст запитань, могла виконувати інструкції, стан її здоров`я після перенесеного інсульту дозволяв їй кивати головою, вона могла частково повільно рухати рукою, вимовляти певні звуки.

Покликання апелянта на порушення приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н. С. порядку посвідчення оспорюваного заповіту, які, на його думку, полягають у тому, що заповіт складався не вдома у присутності заповідача, а такий був складений в приміщенні нотаріальної контори, і нотаріус приїхала за місцем проживання ОСОБА_6 вже з надрукованим текстом заповіту, не знаючи дійсного справжнього волевиявлення ОСОБА_6 на складання заповіту саме на ОСОБА_3 , спростовуються поясненнями нотаріуса в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує і те, що 25 листопада 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт на ОСОБА_1 , який також був підписаний ОСОБА_7 в присутності свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 (т.1 а.с. 61) У тексті заповіту зазначено, що у зв`язку з неможливістю підписатись в зв`язку з хворобою ОСОБА_6 , за її дорученням у присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_7 , заповіт повністю прочитаний до його підписання у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 .

Наведеним підтверджується те, що вже в 2010 році ОСОБА_6 , ще до перенесеного нею інсульту, вона сама заповіт не підписувала, а за її дорученням заповіт підписала ОСОБА_7 , яка також підписувала і оспорюваний ОСОБА_1 заповіт, складений на ОСОБА_3

В суду апеляційної інстанції не виникає жодних сумнівів щодо того, що заповідач ОСОБА_6 вкотре доручила саме ОСОБА_7 підписати оспорюваний заповіт, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_6 не могла доручити підписання заповіту ОСОБА_7 .

Доводи апелянта про те, що оспорюваний заповіт посвідчено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що, на його думку, є підставами для визнання оспорюваного заповіту нікчемним, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним.

З врахуванням положень ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

А відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що волевиявлення заповідача на момент складання та посвідчення заповіту було вільним і відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняЧервоноградського міського суду Львівської області від 25 червня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 09.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.