Справа № 344/4483/18
Провадження № 22-ц/4808/1254/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Бойчука І.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М. 03 липня 2019 року, повний текст якого складено 12 липня 2019 року,

в с т а н о в и в:

10 квітня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 193К від 18 червня 2008 року.

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 266 860 грн строком до 05.06.2013 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку встановлених кредитним договором. Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконував, у зв`язку з чим станом на 13.12.2017 року виникла заборгованість в розмірі 2 021 236 грн 11 коп, яка складається з наступного: 245 184 грн 53 коп. заборгованість за кредитом; 926 866 грн. 22 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 32 530 грн. 34 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 816 655 грн. 02 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога кредитора про виконання зобов`язання, надіслана поручителю, залишена без задоволення.

Просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 021 236 грн 11 коп. (тіло кредиту) та судові витрати (а.с.1-3).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено в зв`язку з пропуском строку позовної давності (а.с.126-129).

Не погодившись з рішенням суду представник ПАТ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд, не врахувавши положення пункту 6.8 Договору №193 К від 18.06.2008 року, яким сторони письмово погодили збільшення строків позовної давності за відповідними вимогами до 5-ти років, зробив помилковий висновок щодо пропуску позивачем строків позовної давності.

Строк позовної давності щодо вимог за кредитним договором переривався неодноразово. Так, 30.07.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на транспортний засіб в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18.06.2008 року. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2009 року позов задоволено та звернуто стягнення на предмет застави. 22.06.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.05.2016 року провадження по справі закрито. Також суд залишив поза увагою й інші факти, що підтверджують переривання позовної давності, а саме у листопаді 2014 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про надання повноважень та отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на який звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором 3193 К від 18.06.2008 року.

Отже, з урахуванням факту переривання п`ятирічного строку позовної давності пред`явлення позову до відповідача за договором у листопаді 2014 року, позов подано банком в межах позовної давності (квітень 2018 рік).

За наведених обставин, суд дійшов передчасних висновків про пропуск строків позовної давності та наявність підстав для відмови в позові, безпідставно звільнивши відповідачів від відповідальності щодо погашення заборгованості за укладеним договором.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що зобов`язання за договором відповідачами не виконані, рішення суду щодо звернення стягнення на транспортний засіб в рахунок погашення заборгованості за договором також не виконано.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с.133-136).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якій вказує, що судом достовірно та в повному обсязі досліджено всі фактичні обставини справи, які мають істотне значення, вірно застосовано норми процесуального права.

Зазначає, що в пункті 12 Договору поруки №193 К від 18.06.2008 року визначено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права та законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років. Позовних вимог в термін до 18.06.2013 року не пред`являлось, а отже позивач не скористався своїм правом вимоги у встановлені законодавством терміни, тому поруку слід вважати припиненою.

Також ОСОБА_2 додатково повідомляє, що станом на сьогоднішній день стягнення на предмет застави транспортний засіб (автобус «Неоплан») завершено. Предмет застави реалізовано на спеціалізованих торгах. Відповідне виконавче провадження закінчено на підставі фактичного виконання рішення суду в повному обсязі. Кошти від реалізованого майна перераховано на рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

Просить рішення суду залишити без змін (а.с.164-166).

Відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча обов`язок щодо його повідомлення судом виконаний. Судом виконаний обов`язок щодо його повідомлення про день, місце та час розгляду справи у спосіб направлення рекомендованої поштової кореспонденції за місцем проживання (реєстрації) відповідача та опублікування оголошення про судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 193К, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі 266 860 грн строком до 05 червня 2013 року (а.с.110).

Відповідно до пунктів 1.3, 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати кредит щомісячними платежами відповідно до графіка погашення кредиту і відсотків, що визначені в Додатку № 1 до даного договору з врахуванням п. 4.11 даного Договору, але не пізніше 05 червня 2013 року. Зазначений строк міг бути змінений відповідно п.п.2.3.3, 2.4.1 даного договору.

Згідно пункту 6.8 строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. (а.с.10 -13).

Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 193К від 18.06.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № 193К від 18.06.2008 року (а.с.15).

Відповідно до п.11 договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

В пункті 12 Договору поруки №193 К від 18.06.2008 року визначено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права та законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років (а.с.15).

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 13 грудня 2017 року заборгованість відповідача за кредитними зобов`язаннями становить 2 021 236 грн 11 коп., яка складається: 245 184 грн. 53 коп. - заборгованість за кредитом; 926 866 грн 22 коп.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 32 530 грн 34 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 816 655 грн 02 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позивач просить стягнути лише суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 245 184 грн 53 коп (а.с.4).

Представник апелянта надала пояснення, що остання оплата по кредиту внесена позичальником 2250 грн 30 серпня 2011 року, про що свідчить розрахунок заборгованість за договором №193 К від 18.06.2008 року (а.с.5-зворот)

Встановлено, що в липні 2009 року позивач звертався з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2009 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №193К від 18.06.2008 року в розмірі 300 664,75 грн звернуто стягнення на предмет застави - транспортний засіб Neoplan 116, державний номерий знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (матеріали справи №2-4305/2009)

В подальшому, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.11.2012 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №193К від 18.06.2008 року в розмірі 380 751,07 грн звернуто стягнення на рухоме майно, що предметом застави згідно договору застави рухомого майна від 18.06.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а саме транспортний засіб Neoplan 116,д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняття вказаного автомобіля в органах ДАІ України. (а.с.139-141)

Ці обставини апелянтом не оспорюються.

В матеріалах справи наявні повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 січня 2018 року, адресовані ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про наявність простроченої заборгованості, однак відомостей про вручення таких повідомлень в матеріалах справи відсутні. Дані за трек-номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 відсутні, оскільки вказано некоректний ідентифікатор поштового відправлення (а.с.8,9).

Представником відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції подана заява про застосування строку позовної давності у даних правовідносинах до вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як солідарних боржників.(а.с.89-90).

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з положень ст.ст. 256, 257, 158, 261, 267, 527 ч.1, 530, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, встановивши, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду із позовною заявою, відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності у спорі, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку для звернення до суду за захистом порушеного права.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується не в повній мірі, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права з огляду на встановлені обставини, які підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 259 ЦК України надана можливість сторонам збільшити позовну давність за їх домовленістю на підставі договору, укладеного у письмовій формі.

В силу ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції правильно встановив, що про порушення свого права позивач дізнався після несплати щомісячних платежів за кредитом, але не визначив початок перебігу строку позовної давності і не врахував ту обставину, що сторони у письмовому договорі досягли згоди про збільшення позовної давності до п`яти років. Натомість врахував, що строк дії кредитного договору закінчився 05 червня 2013 року, позов подано 10 квітня 2018 року, дійшовши висновку про пропуск строку позовної давності. Такі висновки суду першої інстанції, з огляду на мотиви, є не зовсім вірними.

Так, із розрахунку заборгованості за кредитом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши кредит 19.06.2008 року, сплачував його несвоєчасно, в результаті чого утворювалась прострочена заборгованість (колонка № 4 у розрахунку заборгованості на а.с.4-6), починаючи з 06.08.2008 року в розмірі 2670,83 грн, яка надалі була сплачена повністю станом на 30.09.2008 року і знову почала утворюватися з 07.10.2008 року, яка була сплачена 27.10.2008 року. Потім знову утворилася прострочена заборгованість з 06.11.2008 року, яка була сплачена 08.12.2008 року. Після того прострочена заборгованість мала місце станом на 06.02.2009 року, яка сплачена станом на 05.03.2009 року. Далі, починаючи з 06.03.2009 року прострочена заборгованість мала місце і збільшувалась до закінчення строку договору, оскільки внесені періодично оплати за договором (колонка № 5 у розрахунку заборгованості на а.с.4-6), не покривали не лише увесь розмір заборгованості, а й щомісячні платежі, розмір яких був визначений графіком. Остання оплата по кредиту внесена позичальником 2250 грн 30 серпня 2011 року.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_1 повинен був бути внесений черговий платіж згідно графіку погашення кредиту 05.03.2009 року, однак у зв`язку з його несплатою почала утворюватися наростаючим підсумком прострочена заборгованість з 06.03.2009 року, яка не погашалася у повному обсязі протягом строку договору, тому апеляційний суд дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення свого права з дня несплати чергового платежу 05.03.2009 року, а перебіг позовної давності розпочався з наступного дня, тобто з 06.03.2009 року. Тому з цього дня слід обчислювати збільшений п`ятирічний строк позовної давності, який мав закінчитися 06.03.2014 року.

За змістом положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У даних правовідносинах мало місце переривання строку позовної давності у зв`язку із внесенням оплати по кредиту 30 серпня 2011 року та пред`явленням позову банком про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб, за рахунок якого могла бути задоволена частина вимоги.

Судом ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави 29 листопада 2012 року (а.с.96-99), тому з 30 листопада 2012 року розпочався після переривання перебіг позовної давності (5 років) заново і закінчився 30 листопада 2017 року.

Банком поданий позов 10 квітня 2018 року, заява про поновлення строку позовної давності не подана. Таким чином, строк позовної даності про стягнення заборгованості за кредитом до ОСОБА_1 пропущено.

Доводи апелянта про те, що банком пред`являвся позов до боржника ОСОБА_1 у листопаді 2014 року про надання повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.139-141), тому мало місце переривання строку позовної давності з листопада 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки цей позов стосувався предмета застави і був поданий з метою виконання рішення суду, яке набрало законної сили на той час , про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб та предметом спору уже не була частина вимог, на яку мав право позивач, оскільки ця матеріальна вимога уже була вирішена попереднім рішенням суду від 29 листопада 2012 року.

Що стосується відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 . апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції Закону на час укладення договору поруки 18.06.2008року) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора (Постанова ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 409/2342/15-ц).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №14-224цс18.

Враховуючи, що строк основного зобов`язання встановлений 05 червня 2013 року, хоча банку було відомо про порушення його права з 06.03.2009 року і останній платіж на повернення кредиту був здійснений 30 серпня 2011 року, але мало місце переривання строку позовної давності, то шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя слід обчислювати від строку настання основного зобов`язання, тобто з 06 червня 2013 року. Таким чином, порука припинилася з 06 грудня 2013 року, оскільки позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителя.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що зобов`язання за договором забезпечення (поруки) припинилося на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, тому суду слід було відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 з підстав припинення поруки.

За таких обставин мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2019 року змінити щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

Р.Й. Матківський