Єдиний унікальний номер справи 490/5170/19 Головуючий по 1 інстанції Гуденко О.А.
Провадження 22-ц/812/1319/19 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2019 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «СБЕРБАНК»

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року постановлену за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову,

встановила:

В червні 2019 року ОСОБА_2 до пред`явлення позову звернувся із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 03 березня 2012 р., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за №564, яким звернуто стягнення на майно, що належить ТОВ «Гипроград» на користь ПАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНК Росії» в рахунок погашення наявної у нього частини кредитної заборгованості, за договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року в розмірі 2119513, 20 доларів США.

Заявник вказував, що 05 квітня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №58726882 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису. Ні він, ні іпотекодавець не отримували жодних документів про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет застави, а також на час вчинення виконавчого напису заборгованість боржника перед стягувачем не була безспірною, у зв`язку з чим, має намір звернутися до суду з позовом щодо оскарження зазначеного виконавчого напису.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Зупинено виконання виконавчого напису від 03 березня 2012 р., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за №564, яким звернуто стягнення заборгованості з ТОВ «Гипроград» на користь ПАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНКУ Росії» в розмірі 2 119 513,20 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 лютого 2012 року разом складає 16 930 883,40 грн. шляхом звернення стягнення на наступне майно: нежитловий об`єкт, який складається з літ. «А» - адмінбудівля, загальною площею 894,1 кв.м.; літ. «Б» гаражний бокс, загальною площею 96,0 кв.м.; літ. «В-2» - прохідна, загальною площею 31,5 кв.м., №1-покриття, №22,21 - огорожа, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 - до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

В порядку зустрічного забезпечення зобов`язано ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня підписання цієї ухвали внести на депозитний рахунок Центрального районного суду м. Миколаєва 75000 грн.

Ухвалу звернено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі АТ «СБЕРБАНК», який є правонаступником ПАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНКУ Росії» зазначав, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права. Крім того, на думку апелянта, суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що заяву розглянуто з порушенням правил підсудності. У зв`язку з цим просив скасувати оскаржену ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2008 року між ТОВ «Гипроград» та ЗАТ «БАНК НРБ» укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. зареєстрований в реєстрі за № 717.

За умовами договору, в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 04-В/0819/ФО/П від 03 квітня 2008 року, в іпотеку передано нерухоме майно: нежитловий об`єкт, який складається з літ. «А-5» - адмінбудівля, загальною площею 894,1 кв.м.; літ. «Б» гаражний бокс, загальною площею 96,0 кв.м.; літ. «В-2» - прохідна, загальною площею 31,5 кв.м., №1-покриття, №22,21 - огорожа, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

03 березня 2012 року з метою погашення частини заборгованості за кредитним договором № 04-В/0819/ФО/П від 03 квітня 2008 року в розмірі 2119513,20 доларів США, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, який зареєстровано в реєстрі за № 564.

Постановами державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. 05 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58726882 з виконання виконавчого напису № 564 виданого 03 березня 2012 року та накладено арешт на майно боржника.

З огляду на наведене та враховуючи наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого у майбутньому рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Що стосується підсудності даної заяви про забезпечення позову, то слід виходити з наступного.

Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з п.42 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" від 01 березня 2013 року, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що в подальшому буде поданий позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, шо не підлягає виконанню.

Такі справи розглядається за вимогами особи права якої порушені до стягувача (ч.12 ст.28 ЦПК, п.16 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ"), тобто суб`єктами правовідносин у таких спорах перш за все є боржник (позичальник, іпотекодавець) і стягувач (позикодавцем), які є сторонами кредитних правовідносин.

За виконавчим написом від 03 березня 2012 року звернено стягнення на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 , що є територією Центрального району м. Миколаєва.

Враховуючи те, що між боржником та стягувачем виник спір про звернення стягнення на нерухоме майно, що відноситься до виключної підсудності, то такі позови повинні пред`являтися за місцезнаходженням майна.

Таким чином, судом першої інстанції вірно визначено, що подана заява про забезпечення позову повинна розглядатися за правилами виключної підсудності.

Оскільки, суд постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 24 липня 2019р.

Головуючий: Судді: