Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/11560/18

провадження № 61-10448св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року в складі судді Кошель Л. М. та на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області (далі - Управління виконавчої дирекції Фонду) про скасування як незаконного наказу від 25 вересня 2018 року № 475-к про звільнення з роботи, поновлення на роботі на посаді начальника Білоцерківського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона працювала на посаді начальника Білоцерківського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду за контрактом від 01 лютого 2018 року № 07/271. Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2018 року № 475-к звільнена з роботи до закінчення терміну дії контракту за порушення умов контракту (пункт 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)). Вважала звільнення безпідставним та незаконним.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2018 року № 475-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді начальника Білоцерківського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64 617,52 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач звільнив позивача із займаної посади з порушенням трудового законодавства, наказ про звільнення ОСОБА_1 не містить відомостей про конкретні підстави звільнення з роботи, відповідачем не доведено вчинення позивачем порушень, які давали підстави для звільнення її з роботи шляхом розірвання контракту.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2019 року Управління виконавчої дирекції Фонду звернулося до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не в повній мірі дослідили та з`ясували обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Поза увагою судів залишилися факти нецільового витрачання коштів позивачем, особливостей контрактної форми трудового договору. Ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди не врахували, що позивач як безробітна перебувала у центрі зайнятості та отримувала допомогу.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги у зв`язку з її необґрунтованістю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року у вказаній справі у частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 64 614,52 грн до закінчення касаційного розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що позивач працювала на посаді начальника Білоцерківського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду за контрактом від 01 лютого 2018 року № 07/271 зі строком дії до 31 січня 2019 року. Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2018 року № 475-к позивач звільнена з роботи до закінчення терміну дії контракту за порушення умов контракту (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).

При цьому у наказі про звільнення не зазначено, які саме умови контракту порушено позивачем.

Під час розгляду справи відповідач посилався на те, що позивача звільнено за порушення підпункту «а» пункту 5.3 контракту, згідно з яким звільнення керівника з посади до закінчення строку дії контракту проводиться у випадку систематичного невиконання або виконання з порушенням чинного законодавства керівником обов`язків, покладених на нього законодавством України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Статутом, Типовим положенням, Положенням про Відділення, нормативно-правовими та розпорядчими актами Фонду, наказами Управління та цим контрактом. За твердженнями відповідача суть цих порушень полягає у нецільовому використанні коштів Фонду на загальну суму 6 590,00 грн, які були виявлені в період з 18 до 20 вересня 2018 року в ході позапланової тематичної перевірки Білоцерківського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду робочою групою з питань перевірки ведення договірної роботи за період з 01 серпня 2017 року до 14 вересня 2018 року та зафіксовані в акті від 25 вересня 2018 року № 1 (а.с. 63-80).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, що передбачені контрактом.

Підстави, за наявності яких керівник може бути звільнений, а контракт розірваний з ініціативи власника до закінчення строку його дії, передбачені пунктом 5.3 контракту.

У наказі про звільнення ОСОБА_1 зазначено, що трудовий договір розірвано на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, проте не вказано конкретної фактичної підстави звільнення, передбаченої контрактом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наслідками дослідження наявних у справі доказів, суди виходили з того, що факти використання позивачем грошових коштів у сумі 6 590,00 грн не за цільовим призначенням не доведено відповідачем.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд, а відповідно відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заявник посилається на неврахування судами наявності у ОСОБА_1 з 03 жовтня 2018 року статусу безробітної, внаслідок чого вона отримала допомогу у розмірі 27 521,88 грн, яка мала бути врахована при вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте такі доводи з огляду на правила застосування статті 235 КЗпП України у спірних правовідносинах не заслуговують на увагу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується й суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року у вказаній справі у частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 64 614,52 грн зупинено до закінчення касаційного розгляду, тому згідно з положеннями статті 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний