ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/17/19 Головуючий суддя І інстанції Глоба М. М.
Провадження № 22-ц/818/2013/19 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: подання ВДВС
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 09 січня 2019 року, постановлена у складі головуючого судді Глоби М.М., по цивільній справі за поданням державного виконавця Вовчанського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, стягувач виконавчого провадження: Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області,

встановив:

08 січня 2019 року державний виконавець Вовчанського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області звернувся до суду із вказаним поданням, погодженим із начальником того ж відділу.

Подання мотивована тим, що на виконанні у Вовчанському районному ВДВС знаходиться виконавче провадження АСВП № 57128816 по виконанню, вимоги № Ф 233-17 виданої 06 березня 2017 року Головним управлінням ДФС у Харківській області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної фіскальної служби України Головного управління ДФС у Харківській області заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 3868 грн. 42 коп.

Вимога №Ф 233-17 видана 06.03.2017 року на сьогоднішній день боржником не виконані, декларацію про доходи та майно не надано, будь яких дій спрямованих на їх виконання не здійснено.

Вказав, що виконавче провадження відкрито 04 вересня 2018 року та постанова про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу боржника. На адресу реєстрації боржника було направлено виклик державного виконавця. Боржник до відділу не з`явився, про причини неявки не повідомив.

На підставі вищевикладеного, державний виконавець просив вирішити питання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України через прикордонну службу без вилучення паспортного документу до виконання нею своїх зобов`язань.

Представник Вовчанського районного ВДВС ГТУЮ у Харківській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався судом завчасно та належним чином. Надав суду заяву про підтримання вимог у повному обсязі, розгляд подання у відсутності представника Вовчанського районного ВДВС.

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 09 січня 2019 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ГУ ДФС у Харківській області Гаєвська І.В. просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця.

Вказала, що на виконанні у Вовчанському районному ВДВС знаходиться виконавче провадження АСПВ № 57128816 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 3868 грн.42 коп. на підставі вимоги ГУ ДФС у Харківській області №Ф 233-17 від 06.03.2017 року. Виконавче провадження відкрито 04.09.2018 року та перебуває на виконанні. Постанова про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу боржника.

Зазначила, що наявність у боржника невиконаних зобов`язань покладених на нього судовим рішенням є підставою для тимчасової заборони у праві виїзду за межі України на строк до повного виконання вказаного рішення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем до суду не було подано доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду, в матеріалах справи взагалі відсутнє підтвердження того, що він був обізнаний про існування виконавчого провадження чи отримував від виконавчої служби будь-які документи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків.

У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до положення статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 цього Закону , громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тому сам факт наявності невиконаного рішення суду боржником не є відповідно до цього Закону достатньою підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без встановлення свідомих дій боржника по ухиленню від виконання судового рішення. При цьому прострочення боржника можливе лише в ситуації, коли доведено належне звернення стягнення до виконання.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за свідоме ухилення від їх виконання коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково

За ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобіганню злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, для позитивного вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно до вказаних норм законів необхідними елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових державних рішень та гарантій на вільне пересування особи.

З матеріалів, доданих до подання державного виконавця, не вбачається, що боржнику ОСОБА_1 надсилалися та були отримані: постанова про відкриття виконавчого провадження № 57128816 від 04.09.2018 або вимога податкового органу від 06 березня 2017 року № Ф-233-17 про сплату ОСОБА_1 3868,42 грн. недоїмки платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

З представлених суду документів вбачається, що за запитами державного виконавця з часу відкриття провадження та протягом вересня-грудня 2018 року не встановлено, що у боржника є зареєстроване право власності на нерухоме майно, або зареєстрована заборона відчуження об`єктів нерухомості або право іпотеки, у ДФС України також відсутня інформація стосовно сум доходу, нарахованого ОСОБА_1 податковими агентами. При цьому ОСОБА_1 припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець, вона не працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, відсутня інформація про її останнє місце роботи або про отримання нею пенсії.

При цьому державним виконавцем не зазначено і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що обмеження ОСОБА_1 у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання боржником зобов`язань по сплаті боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поняття доказів закріплено у ст. 76 ЦПК України відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, тобто, є недопустимими.

В обґрунтування клопотання щодо ухилення від виконання судового рішення державний виконавець зазначив, що боржник не з`явився на виклик, не надав декларацію про доходи та майно боржника.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання ОСОБА_1 викликів державного виконавця.

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем до поданого до суду подання не було подано доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду, в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що він був обізнаний про існування виконавчого провадження чи отримував від виконавчої служби будь-які документи.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які відповідно до ст.441 ЦПК України, підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання за рішенням суду. Висновки суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованими і доводами скарги не спростовуються.

З аналізу приписів ст.76 ЦПК України у системному зв`язку з ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що на державного виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області- залишити без задоволення.

Ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 10.05.2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

О.М.Хорошевський.