Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6263/16-ц

провадження № 61-19631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство «Київське лісове господарство» від імені якого в інтересах держави позов подав керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київська обласна державна адміністрація,

особа, яка звернулась із касаційною скаргою - перший заступник прокурора Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагєєва В. О., Яворського М. А.

у справі за позовом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київська обласна державна адміністрація, про розірвання договору, зобов`язання повернути лісову ділянку у придатному стані та демонтувати паркан.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «КЛГ») звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою від 01 серпня 2012 року, зобов`язання повернути лісову ділянку у придатному для використання стані та демонтувати паркан.

Позовна заява мотивована тим, що за результатами вивчення матеріалів щодо додержання вимог природоохоронного законодавства при розпорядженні та використанні лісових ділянок на території Києво-Святошинського району Київської області встановлено, що відповідачу на підставі укладеного із ДП «КЛГ» договору надано у довгострокове тимчасове користування для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей лісову ділянку, яка знаходиться в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_1 , в порушення умов договору та вимог законодавства, по периметру цієї земельної ділянки звів паркан, складений із бетонних конструкцій, що підтверджується актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 16 квітня 2014 року та судовими рішеннями у справі № 369/3939/14-ц.

Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області вказував на відсутність у відповідача права на зведення тимчасових будівель і споруд, якою також є і збудований ним бетонний паркан висотою 3,3 м на спірній лісовій ділянці, у зв`язку із ненабуттям ним статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Зазначав, що будівництво паркану унеможливило доступ громадян до лісу та створює перешкоди щодо використання спірної земельної ділянки постійним землекористувачем.

Посилаючись на порушення відповідачем, як тимчасовим користувачем лісовою ділянкою, істотних умов договору, вимог статей 20, 24, 74 ЛК України та Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 14 серпня 2012 року № 502 (далі - Правила № 502), просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване недоведеністю належними та допустимими доказами обґрунтованості заявлених позовних вимог. Під час розгляду судами справи № 369/3939/14-ц за позовом прокурора до ОСОБА_1 з аналогічними вимогами з інших підстав, акти перевірки від 26 березня 2014 року та від 16 квітня 2014 року, на які, як на докази протиправності дій відповідача посилається позивач у даній справі, вже були предметом дослідження, в результаті чого було встановлено, що останні мають інформаційний характер, оскільки в них не визначено коли, при яких обставинах та ким саме була розширена ґрунтова дорога та пошкоджені дерева. Розглядаючи справу № 369/3939/14-ц, суди не встановили порушення відповідачем умов договору про довгострокове тимчасове користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення. Крім цього, прокурором не зазначено яким чином відсутність реєстрації відповідача як суб`єкта господарської діяльності порушує права, свободи та інтереси ДП «КЛГ».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся перший заступник прокурора Київської області із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.

11 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 липня 2019 року визначено склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку судів попередніх інстанції щодо обмежувального характеру зведеного паркану від стороннього впливу використання лісової ділянки. Вказане, на переконання заявника, суперечить правовій природі та меті використання спірної земельної ділянки для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей з метою задоволення суспільних потреб та порушує права Українського народу, який є власником лісів.

Перший заступник прокурора Київської області зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 22 вересня 2016 року, засвідчену копію якого було надіслано на адресу заявника після ухвалення рішення судом першої інстанції. Так, згідно цього експертного висновку, споруджена на спірній лісовій ділянці огорожа відноситься до постійних споруд та фактично не відповідає запроектованій огорожі в робочому проекті.

Доводом касаційної скарги є також те, що встановлені обставини у справі № 369/3939/14-ц не мають жодного значення для з`ясування фактичних обставин у справі, що переглядається. Так, предметом дослідження у справі № 369/3939/14-ц було порушення ОСОБА_1 як фізичною особою вимог статей 20, 74 ЛК України та Правил № 502, а саме проведення без дозволу постійного лісокористувача будівництва на спірній лісовій ділянці капітального паркану з бетонних конструкцій, а також часткове пошкодження лісових насаджень, за результатами розгляду якої, зважаючи на існування погодженого постійним лісокористувачем робочого проекту тимчасової огорожі лісової ділянки, судами зроблено висновок про відсутність порушень вимог закону відповідачем при її будівництві. Натомість, предметом доказування у даній справі є порушення ОСОБА_1 вимог статей 18, 20 ЛК України, пункту 6.4 Правил № 502 через призму статей 3, 55 ГК України, оскільки останній не будучи суб`єктом господарювання та не здійснюючи господарської діяльності, отримавши лісову ділянку для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, звів на ній капітальний паркан з бетонних конструкцій, частково пошкодивши лісові насадження.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

06 грудня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якій вказано на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, висновки яких відповідають дійсним обставинам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 25 липня 2012 року № 310 «Про виділення лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування громадянину ОСОБА_1 » відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статей 18, 67, 74 ЛК України, постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року № 761 «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів», враховуючи погодження постійного лісокористувача - ДП «КЛГ» від 08 травня 2012 року № 02-327, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 08 травня 2012 року № 01-04/675, вирішено:

1. Виділити громадянину ОСОБА_1 лісову ділянку площею 30,0000 га у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, що знаходиться у постійному користуванні ДП «КЛГ» та розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області;

2. Установити, що лісова ділянка, зазначена у пункті 1 цього розпорядження, виділена без вилучення її у постійного лісокористувача - ДП «КЛГ» та без зміни цільового призначення;

3. Громадянину ОСОБА_1 : 3.1. Укласти з постійним лісокористувачем ДП «КЛГ» договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою; 3.2. Зареєструвати в Київському обласному управлінні лісового та мисливського господарства укладений з постійним лісокористувачем ДП «КЛГ» договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою; 3.3. Приступити до використання лісової ділянки після підписання договору, зазначеного у пункті 3.1 цього розпорядження, та його реєстрації.

01 серпня 2012 року між ДП «КЛГ» і ОСОБА_1 укладено договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, відповідно до пункту 1 якого ДП «КЛГ» виділяє, а ОСОБА_1 приймає у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей у виділі № 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21 кварталу № 32 Приміського лісництва ДП «КЛГ», яка знаходиться в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області без вилучення її у постійного користувача ДП «КЛГ» та без зміни її цільового призначення.

Пунктом 4.2.1 вказаного договору передбачено, що ДП «КЛГ» має право контролювати використання ОСОБА_1 лісової ділянки відповідно до умов цього договору, а у випадку одержання інформації про порушення цього договору - вжити заходів для їх усунення.

Відповідно до умов пункту 4.3 договору ОСОБА_1 зобов`язаний використовувати лісову ділянку, вказану в пункті 1.1 цього договору, тільки відповідно до цільового призначення та на умовах цього договору; дотримуватися норм лісового, екологічного, земельного законодавства України, протипожежних, санітарних правил, а також правил техніки безпеки та охорони праці; допускати представника ДП «КЛГ» з метою перевірки умов використання лісової ділянки відповідно до цього договору; виконувати інші обов`язки, передбачені чинним законодавством України.

Згідно умов вказаного договору за невиконання або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність на підставі чинного законодавства України та цього договору. Виплата пені, компенсація збитків не звільняє сторони від виконання взятих на себе згідно і цим договором зобов`язань.

Згідно умов пункту 11.4 вказаного договору дія договору достроково припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених цим договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження лісової ділянки, що істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених чинним законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2012 року між ДП «КЛГ» і ОСОБА_1 було укладено угоду № 9 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки Приміського лісництва ДП «КЛГ» кв. 32, виділ 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21 площею 30,0 га з метою покращення її благоустрою, охорони від пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами, строком дії - 15 років.

Відповідно до умов пункту 1 даної угоди ДП «КЛГ» зобов`язується виконувати роботи по охороні та утриманні в належному санітарному стані даної лісової ділянки; нести перед іншою стороною майнову та іншу відповідальність, передбачену у законах України за невиконання або неналежне виконання умов цього договору, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку; дозволити ОСОБА_1 за рахунок власних коштів надавати допомогу в проведенні робіт, пов`язаних з благоустроєм і охороною даної ділянки від пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами, а також інших робіт по влаштуванню території з метою покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану даної ділянки без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною.

Відповідно до пункту 2 цієї угоди ОСОБА_1 зобов`язується за рахунок власних коштів по можливості надавати допомогу ДП «КЛГ» для проведення робіт на даній лісовій ділянці по її благоустрою, охорони від пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами; утримувати дану ділянку в належному стані і виконувати інші вимоги чинного ЛК України; дотримуватися правил пожежної безпеки на даній ділянці.

Звертаючись до суду з позовом, керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури існування підстав для задоволення позову обґрунтовував порушенням відповідачем умов договору про довгострокове тимчасове користування земельною ділянкою та недотримання ним вимог статей 18, 20, 74 ЛК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно з частиною четвертою статті 1 ЛК України лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

У відповідності до статті 18 ЛК України об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами.

Згідно з положеннями частини другої статті 651 ЦК договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як вбачається зі змісту зазначеної норми права, законодавець розуміє як істотне таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, встановлених зазначеною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Наявність підстав для розірвання договору про довгострокове тимчасове користування земельною ділянкою прокурор в інтересах держави в особі позивача обґрунтовує тим, що дії відповідача, який не набув в установленому порядку статусу суб`єкта підприємницької діяльності, щодо зведення бетонного паркану висотою 3,3 м, порушили санкціоновану державою і встановлену законом можливість громадян вільного доступу до спірної лісової ділянки для реалізації права загального природокористування.

Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 20 ЛК України закріплені права тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування, зокрема, на здійснення господарської діяльності у лісах з дотриманням умов договору, а також на зведення тимчасових будівель і споруд, необхідних для ведення господарської діяльності за умови погодженняіз власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку.

Разом із цим приписами вказаної статті на тимчасових користувачів покладено обов`язки щодо виконання встановлених обмежень (обтяжень) в обсязі, передбаченому законом та договором; ведення робіт способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі; непорушення прав інших лісокористувачів.

Відповідно до вимог статті 78 ЛК України використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища є безумовною підставою для припинення права використання лісових ресурсів.

Згідно з пунктом 6.4 Правил № 502 спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарської діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).

З установлених судом обставин справи вбачається, що 27 березня 2013 року ДП «КЛГ» звернулося до відповідача з листом, яким зобов`язало відповідача провести роботи з прибирання та вивезення побутових відходів з лісової ділянки, встановлення паркану по периметру території лісової ділянки.

17 липня 2013 року відповідач надіслав до ДП «КЛГ» лист, в якому просив погодити робочий проект тимчасової огорожі лісової ділянки та надати дозвіл на встановлення тимчасової огорожі означеної лісової ділянки. 18 липня 2013 року постійний лісокористувач ДП «КЛГ» своїм листом погодив означений робочий проект і надав дозвіл на встановлення тимчасової огорожі вищевказаної лісової ділянки.

26 березня 2014 року Державною інспекцією сільського господарства в Київській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно якого лісова ділянка ОСОБА_1 по зовнішньому периметру частково огороджена парканом з бетонних конструкцій.

Розглядаючи даний спір суди установили, що дії відповідача щодо будівництва на спірній лісовій ділянці капітального паркану з бетонних конструкцій вже були предметом розгляду в іншій справі № 369/3939/14-ц. Так, рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, позов прокурора залишений без задоволення. Розглядаючи спір, суди, зокрема, встановили, що будівництво паркану проводилося за згодою постійного землекористувача.

В оскаржуваних судових рішеннях міститься посилання на досліджений судами під час розгляду справи № 369/3939/14-ц висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2013 року, яким установлено, що паркан, який розміщено по периметру спірної земельної ділянки, має характер обмеження стороннього впливу на використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення, а не є наслідком господарської діяльності, види якої заборонено нормами земельного законодавства, і які потенційно можуть негативно вплинути на стан земельної ділянки чи її забруднення. Спорудження паркану по межі орендованої земельної ділянки не суперечить меті її використання.

Разом із цим, місцевим судом не спростовано довід позовної заяви щодо ненабуття ОСОБА_1 у встановленому законом порядку статусу суб`єкта господарювання та відсутність у нього права на зведення на спірній лісовій ділянці тимчасових будівель і споруд. Натомість, апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване судове рішення, вказав на недоведеність позивачем впливу на права, свободи та інтереси ДП «КЛГ» факту відсутності реєстрації відповідача як суб`єкта господарської діяльності.

Надаючи преюдиційного значення встановленій судами під час розгляду справи № 369/3939/14-ц обставині дотримання відповідачем вимог статті 20 ЛК України, а також здійснення ним будівництва паркану за згодою постійного землекористувача, місцевий суд не звернув увагу на відсутність відомостей щодо погодження встановлення саме капітального бетонного паркану.

Водночас, із наявного у матеріалах справи акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, складеного 16 квітня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області (далі - Інспекція), вбачається, що будівельні роботи з влаштування капітального паркану виконані без дотримання документу, який надає право на виконання будівельних робіт, чим порушено статтю 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відхиляючи як доказ зазначений акт Інспекції з підстав його інформаційного характеру, що було встановлено під час розгляду судами справи № 369/3939/14-ц, місцевим судом не враховано, що Інспекцією, як єдиним уповноваженим органом державного контролю, що здійснює нагляд за додержанням вимог містобудівного законодавства та Державних будівельних норм, встановлено факт будівництва на лісовій ділянці, переданій у довгострокове тимчасове користування відповідачу, капітального паркану з бетонних конструкцій.

Переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та погодився із позицією суду щодо обмежувального характеру зведеного паркану від стороннього впливу на використання лісової ділянки, яка суперечить правовій природі та меті використання спірної земельної ділянки для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей з метою задоволення суспільних потреб, а також порушує права Українського народу на використання лісу та його корисних властивостей в порядку загального використання і загалом позбавляє можливості вільного перебування в лісах державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження.

Вирішуючи цей спір суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що він стосується не лише приватноправових інтересів ДП «КЛГ», але й загальних інтересів суспільства, зокрема гарантованого статтею 66 ЛК України права на загальне використання лісових ресурсів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалення оскаржуваних судових рішень відбулось без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та без відповідного надання належної правової оцінки доказам у їх сукупності, що відповідно до приписів частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, повно та всебічно оцінивши зібрані докази, судам слід з`ясувати, чи мав право відповідач встановлювати паркан та встановити до якої групи споруд за своїми технічними характеристиками та конструктивними рішеннями відноситься зведена огорожа; чи може бути встановлення такої огорожі підставою для розірвання договору про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, а також дати відповідь на довід позовної заяви щодо ненабуття ОСОБА_1 статусу суб`єкта господарювання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький
Судді:А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Сердюк