Номер провадження: 22-ц/813/3192/19
Номер справи місцевого суду: 509/4564/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 листопада 2018 року у складі судді Козирського Є.С.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме факту того, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 01.09.1990 по теперішній час безперервно проживала, в тому числі і станом на День незалежності 24 серпня 1991 року, і проживає на території України, заінтересованою особою вказане Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу.

В обґрунтування заяви заявниця посилалася на те, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Республіці Туркменістан у родині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і після укладення 15.04.1994 шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінила на прізвище чоловіка - ОСОБА_1 . Згідно з довідкою №76 від 18.09.2018 Одеського національного морського університету (ОНМУ), диплому спеціаліста ЛГ №0021130 з додатком до нього та копії трудової книжки підтверджено, що заявниця з 01.09.1990 почала навчатися в Одеському інституті інженерів морського флоту (ОІІМФ), який згодом був перейменований у ОНМУ. Весь час навчання з 21.09.1990 по 29.04.1996 вона була прописана і постійно мешкала у гуртожитку вказаного інституту, який знаходиться на АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ОНМУ №08/общ від 17.09.2018. ІНФОРМАЦІЯ_2 заявниця у м. Одеса народила доньку - ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_4 сина - ОСОБА_8 18.05.2000 , у с. Овідіополь по вул. Дзержинського, вона купила жилий будинок НОМЕР_2 з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,11 га, на якій він розташований, в цьому будинку і мешкає. Наведене підтверджує, що заявниця на день оголошення незалежності мешкала на території України. Встановлення факту постійного мешкання заявниці на території України потрібно їй для отримання достовірного і беззаперечного доказу того, що вона з вересня 1990 року, в тому числі і на День незалежності, тобто станом на 24 серпня 1991 року, постійно мешкала і до теперішнього часу мешкає на території України. Встановлення цього факту потрібно для правильного вирішення питання відносно громадянства батьків заявниці.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким заяву залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявниця чи її батьки не звертались з заявою про набуття громадянства України, прийняття до громадянства України чи отримання дозволу на еміграцію до ДМС України чи її територіальних підрозділів. ОСОБА_1 не надала суду документів, підтверджуючих намір її батьків вийти з громадянства іноземної країни чи відсутність іноземного громадянства. Заявниця не надала жодного доказу легального перебування її батьків на території України. Без вставлення особи та статусу батьків заявниці неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ними громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання батьків заявниці на законних підставах на території України. Встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 ніяк не стосується її особистих прав. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», також не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, належності до певної національності; набуття громадянства України громадянином іншої держави.

23.09.2019 ОСОБА_1 надала суду відзив на скаргу, в якому просила суд відмовити в її задоволенні, а рішення - залишити без змін.

Сторони в судове засідання, призначене на 05.11.2019 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складений 18.11.2019.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та встановлюючи юридичний факт її постійного проживання на території України починаючи з 01.09.1990 по теперішній час безперервно, в тому числі і станом на День незалежності України 24.08.1991, суд виходив із доведеності цих вимог заявницею. Метою встановленого цього факту судом вказано отримання достовірного і беззаперечного доказу того, що заявниця з вересня 1990 року, в тому числі і на День незалежності, тобто станом на 24 серпня 1991року, постійно мешкала і до теперішнього часу мешкає на території України і іншим шляхом без звернення до суду встановити цей факт не можливо. Крім того, суд зазначив, що встановлення вказаного юридичного факту потрібно заявниці для правильного вирішення питання відносно громадянства її батьків.

Проте, до таких висновків суд прийшов із порушенням встановленого для вирішення цього питання процесуального порядку.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Так, у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК суди встановлюють факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц).

Заявниками у вказаних справах можуть бути фізичні особи, які заінтересовані у встановленні певних фактів, оскільки від цього залежить можливість реалізації їх суб`єктивних прав. Заінтересованість особи у встановленні факту, що має юридичне значення, зумовлюється, таким чином, настанням правових наслідків, які норми матеріального права пов`язують із цим фактом.

При визначенні предмета доказування за цією категорією справ також необхідно враховувати норми матеріального права, що регулюють правовідносини, потенційними суб`єктами яких можуть стати заявник та заінтересовані особи в разі встановлення судом юридичного факту, і реалізації заявником належного йому суб`єктивного права.

Встановлення факту постійного проживання особи на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон N 2235-III) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом N2235-III (13 листопада 1991 р.).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до вказаних положень ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 р. або станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р.; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. У зазначених справах як заінтересовані особи повинні брати участь відповідні органи служб громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Судам слід мати на увазі, що питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону N2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 р. N 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до положень Закону N2235-III та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Таким чином, судам слід чітко додержуватися вимог зазначених нормативних актів, що регулюють питання громадянства стосовно позасудового порядку вирішення набуття чи прийняття до громадянства України, а також у разі, коли встановлення юридичного факту не тягне для заявника правових наслідків, судам слід закривати провадження у таких справах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , є громадянкою України, на підтвердження чого надала суду паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 31 січня 1997 року (а.с. 5).

Вказана обставина ніким не оспорюється.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниці необхідний доказ постійного мешкання з вересня 1990 року, в тому числі і на День незалежності, тобто станом на 24 серпня 1991року та до теперішнього часу на території України, так як іншим шляхом без звернення до суду встановити цей факт не можливо, крім того заявниця прагне встановити у суді вказаний факт для ймовірного отримання в майбутньому громадянства її батьків.

Таким чином, безпосередньо для заявниці факт, про який вона позивається до суду, не є юридичним, оскільки не породжує визначених законом наслідків.

У справі відсутні відомості про те, що заявниця є особою, уповноваженою звертатися до суду в інтересах своїх батьків, які лише в майбутньому можливо будуть мати намір вирішувати питання набуття громадянства України, як звернуто увагу судів у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Жодних доводів про те, що будь-яка із заінтересованих у цій справі осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявниці, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, у вказаній заяві відсутні.

У справі №536/1039/17 (Постанова від 23 січня 2019 року) Велика Палата Верховного Суду погодила правильний висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, оскільки вимога про встановлення юридичного факту не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областізадовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 листопада 2018 рокускасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: