Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2437/16-ц
Провадження № 2/553/25/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.07.2019м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Новака Ю.Д.,

при секретарі Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в рахунок припинення частки в спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовною заявою про стягнення з останнього грошових коштів в рахунок припинення частки в спільному майні подружжя, а саме половину коштів, які перебували на депозитних рахунках відповідача в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 34776,34 грн., половину вартості гаража в обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Чураївна» в сумі 32400,00 грн. та половину вартості автомобіля ГАЗ 2410, 1988 року випуску, номер кузова - НОМЕР_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане 01.06.2001 року в сумі 5463,15 грн. - всього в загальній сумі 72639,49 грн.

В обґрунтування поданого позову позивач послалась на те, що вищевказане майно та кошти вони придбали з відповідачем під час зареєстрованого шлюбу, в якому перебували з 18.06.1983 року до часу його розірвання 15.06.2009 року через органи РАГСу.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що на момент розірвання шлюбу між нею та відповідачем спору про набуте під час шлюбу майно - не було, оскільки згідно усної домовленості між ними, їй залишалась квартира в АДРЕСА_1 , а відповідачу - спірні на даний час кошти на його депозитних рахунках, автомобільний гараж та автомобіль. В подальшому відповідач порушив вказану усну домовленість шляхом подачі у 2012 році до суду позовної заяви до неї про визнання за ним права власності на частину квартири. При цьому вона у вересні 2012 року, в межах строку позовної давності, подала до Ленінського районного суду м. Полтави позов про визнання усного договору про поділ спільного майна подружжя дійсним, який в подальшому змінила на поділ майна подружжя, який судом залишено без розгляду, що не позбавило її права знову звернутись до суду з такою позовною заявою, що вона і зробила у червні 2016 року. При цьому строки позовної давності нею не порушені. Також пояснила, що оскільки автомобіль, гараж та кошти придбані нею з відповідачем за спільні кошти подружжя, під час зареєстрованого шлюбу, тому згідно норм сімейного Кодексу України вона має право на половину вартості цього майна, яку просить стягнути з відповідача на її користь.

Представник позивача - адвокат Маліченко Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивачки також підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та безпосередньо позивачкою в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що фактично шлюб між ним та позивачкою припинився ще із 1995 року, тобто з часу коли остання подала до нього позов про стягнення аліментів на їхніх дітей. З цього часу вони перестали спільно проживати як чоловік та дружина, спільного господарства та побуту не вели, взаємних прав та обов`язків не мали. Кошти на депозитних рахунках в банку це його заробітна плата, яка накопичена в позашлюбний період. Автомобільний гараж не являється його власністю, а він лише, як член гаражного кооперативу, ним користується, сплачуючи при цьому членські внески. Ніякого документального підтвердження права його власності на вказаний гараж немає і позивачкою суду не надано. Автомобіль ГАЗ 2410 придбаний за його особисті кошти у 2001 році, тобто в період після фактичного припинення сімейних відносин з позивачкою. Вказаний автомобіль використовується також і в інтересах їхнього сина. З врахуванням тверджень позивачки про те, що після офіційного розірвання шлюбу між ними через органи РАГСу, за усною домовленістю, між ними не було спору про спільно набуте майно, він, тим більше, мав повне право розпоряджатись коштами з депозитних рахунків. Вказані кошти в повному обсязі використав на їхнього сина ОСОБА_3 для оплати його проживання в орендованій квартирі, на його весілля, переїзд сина із сім`єю в Миколаївську область та інше утримання сина і його сім`ї. При цьому, позивачка знала про це і ніяких заперечень з її сторони про таке витрачання коштів - не надходило. За таких обставин вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення і просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Нагайник М.Г. у судовому засіданні, посилаючись на пояснення відповідача та його письмові заперечення, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 червня 1983 року по 15 червня 2009 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

В 1996 році за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль ГАЗ 2410, д.н.з. НОМЕР_2 ,1989 року випуску, який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 , який є їхньою спільною сумісною власністю та є неподільною річчю.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя.

У відповідності зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Суд вирішуючи питання щодо поділу вказаного автомобіля, керується тим, що спірне майно підлягає розподілу на рівні частини без реального розподілу автомобіля, оскільки у відповідності до положень частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Як роз`яснено в п.п.23,24 Постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно, подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Виходячи із аналізу вищезазначених норм законодавства та встановлених фактичних даних у справі, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя чи одного з них до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а в даній справі цього не вчинено, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Так, відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

В ході розгляду справи встановлено, що позивачем не надано суду належних доказів того, що кошти на депозитних рахунках відповідача в банку накопичені під час шлюбу позивача з відповідачем.

При цьому суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які надавали пояснення в судовому засіданні щодо спільно набутого майна сторонами по справі в період шлюбу зважаючи на неприязні стосунки між собою та учасниками процесу.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого суду при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовується джерело і час його придбання.

Відповідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Всупереч даним вимогам ні позивачем, ні представником позивача не надано належних та допустимих доказів, щодо наявності грошових коштів на рахунках в банках станом на 15.06.2009 року, до моменту розірвання шлюбу. Надані виписки з банку, щодо наявності грошових коштів на рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 09.04.2009 року, одночасно не надано суду доказів щодо наявності коштів на рахунках в банках станом на час розгляду справи. В зв`язку з необґрунтованістю даних обставин та відсутністю в позовній заяві даної позовної вимоги суд приходить до висновку про необхідність відмовити в її задоволенні.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка є публічною, здійснюється відповідним органом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не має у власності автомобільного гаража в обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Чураївна» в м. Полтаві. В довідці керівника вказаного кооперативу № 4-2015 від 30 березня 2015 року зазначено, що відповідач являється членом цього кооперативу і згідно рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Полтави від 26 липня 1994 року № 292 йому видано ордер № 47 від 06 березня 2001 року на дозвіл на заняття гаражу в кооперативі. Вказаний документ не являється правовстановлюючим документом на гараж. Пояснення відповідача про те, що даний гараж йому не належить на праві власності, а він ним лише користується, як член кооперативу, ніяким чином позивачем не спростовані. Правочинів про придбання відповідачем у власність цього гаражу, як і відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на цей гараж позивачем суду не надано.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині також не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 60, 63, 69, 70, 71 СК України, статтями 182, 183, 316, 317, 319, 328 ЦК України, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 4, 5, 81, 83, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в рахунок припинення частки в спільному майні подружжя -задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним на автомобіль ГАЗ 2410, 1988 року випуску, номер кузова - НОМЕР_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , видане 01.06.2001 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено до 07.08.2019 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиЮ. Д. Новак