У Х В А Л А

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 476/536/18

провадження № 61-13297ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Позов обґрунтовував тим, що 10 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди належної останньому земельної ділянки, згідно умов якого відповідач передав йому в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 5 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, та зобов`язався не вчиняти дії, які б перешкоджали йому користуватися вказаною земельною ділянкою.

Проте, у порушення умов вказаного договору та у період його дії, ОСОБА_3 за договором оренди, укладеним 23 грудня 2016 року передав належну йому земельну ділянку в оренду Товариству з додатковою відповідальністю сільськогосподарському виробничому підприємству «Правда», який рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2018 року визнано недійсним. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача він не мав можливості у 2017 році користуватися земельною ділянкою, самостійно господарювати на ній, не отримав продукцію - врожай соняшнику, а також зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з порушенням його цивільного права на отримання продукції і доходів.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати дії відповідача, які перешкоджали йому користуватися орендованою земельною ділянкою неправомірними, а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди у розмірі 64141 грн та розподілити судові витрати у справі.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 не містить конкретного переліку дій, а визначити такі дії на власний розсуд суд не має повноважень, оскільки це є виходом за межі позовних вимог, а крім того матеріалами справи не підтверджено факту завдання позивачу матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди, розрахованої відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власників землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19 квітня 1993 року №284.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними змінено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалюючи постанову від 22 травня 2019 року, Миколаївський апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що позовна заява не містить конкретного переліку дій, які він вважав неправомірними, однак підставою відмови у задоволенні вказаних позовних вимог слід зазначити обрання позивачем неналежного способу захисту його прав. За таких обставин, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними підлягає зміні.

Належних та допустимих доказів розміру завданої з вини відповідача шкоди (збитків у вигляді упущеної вигоди), позивачем не надано, а відтак висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за недоведеністю є правильним.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не правильно встановлені фактичні обставини справи, невірно оцінені докази, які надавав відповідач.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

При цьому позовна вимога про стягнення майнової шкоди є майновою вимогою, ціну якої позивач визначив у розмірі 64 141,00 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Крім того, заявлені вимоги немайнового характеру, а саме: визнання дій неправомірними.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи. Доводи касаційної скарги по суті стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому зазначена справа не підлягає обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження, а ціна позову не перевищує визначений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Представник заявника посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки на його думку справа містить виключну правову проблему щодо застосування в спірних правовідносинах Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ №284 від 19.04.1993 року, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржувані ним судові рішення підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що доводи заявника спростовуються роз'ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 зі змінами, а також постановами Верховного Суду у справах №612/217/15-ц від 18 квітня 2018 року, № 472/1428/15-ц від 18 грудня 2018 року.

Верховним Судом не встановлено інших випадків, за наявності яких відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення підлягають оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигодивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров