Дата документу 13.11.2019
Справа № 501/3075/18
Р І Ш Е Н Н Я
13 листопада 2019 року Іллічівский міський суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Пушкарського Д.В.,
секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення,-
До суду звернулась ОСОБА_1 із заявою в якій просить суд:
- встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Мар`їнка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
ОСОБА_1 свою заявою мотивує тим, що вона приходилась дружиною ОСОБА_2 та у них є спільна донька ОСОБА_3 . ОСОБА_2 загинув при виконанні обов`язку військової служби 03.06.2015 року у м.Мар`їнка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вказаний факт заявник має намір підтвердити тому звернулася до суду.
Заявник в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.170), представник заявника адвокат Ганчук П.Я. надав заяву в якій просив справу розглянути за відсутності заявника (а.с.172-173).
Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.168), наддав суду заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності (а.с.176).
Представник Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.169), про причини неявки не повідомив.
Судом вивчені докази та встановлені фактичні обставини.
17 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14).
У шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15).
Згідно сповіщення про смерть від 04 червня 2015 року (а.с.17), старший сержант ОСОБА_2 , командир 2 розвідувального відділення розвідувального взводу 2 механізованого батальйону військової частини пп НОМЕР_1 , призваний по частковій мобілізації 31 липня 2014 року Іллічівським МВК Одеської області, вірний військовій присязі, виконуючи бойове завдання, 03 червня 2015 року загинув у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність в районі населеного пункту Мар`їнка Донецької області.
Згідно довідки ВЧ Польової пошти В0095 від 29.10.2014 року (а.с.19), старший сержант ОСОБА_2 дійсно з 20.10.2014 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції поблизу міста Донецьк Донецької області.
Згідно довідки ВЧ Польова пошта НОМЕР_1 від 12.07.2015 року (а.с.20), старший сержант ОСОБА_2 дійсно в період з 20.10.2014 року по 03.06.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в смт.Мар`їнка Донецької області.
Згідно акту про проведення службового розслідування по факту смертельного поранення старшого сержанта ОСОБА_5 від 13.06.2015 року (а.с.52), 03.06.2015 року, під час виконання бойового завдання в населеному пункті Мар`їнка Донецької області, під час стрілкового бою та обстрілу з великокаліберної артилерії на спостережному посту №1 був смертельно поранений старший сержант ОСОБА_2
ОСОБА_2 , указом президента України від 04.02.2016 року, було нагороджено орденом «за мужність ІІІ ступеня» (а.с.67).
Заявник посилається, як на загальновідомий факт, що наприкінці лютого початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207 - 20 лютого 2014 року визначено датою тимчасової окупації території України. Цим законом визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів державного самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору був прийнятий Закон України «Про санкції» №1644-VII та видано розпорядження Кабінету міністрів України розпорядження від 11 вересня 2015 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів».
Прийняті нормативно-правові акти у хронологічній послідовності відтворюють обставини, що відбувалися на частині території України, та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, засуджена міжнародними інстанціями.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року.
У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Судом встановлено, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.
Відповідно до положень ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
ч.2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З наведеного вище, а також з роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту смерті чоловіка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник посилалася на те, що це забезпечить реалізацію її прав, визначених нормами законодавства України та, зокрема, Загальною декларацією прав людини, але, при цьому, заявники не вказали яких саме прав.
Суд, приймаючи до уваги, що Постановою ВР України від 27.01.2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, ВР України Постановою від 21.04.2015 року №337-VІІІ схвалила текст Заяви ВР України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 році. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник, в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано, та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Таким чином, факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами Верховної Ради України та Президента України та є загальновідомими і встановлення даного факту рішенням суду не потребує.
Суд вважає, що заявник має достатньо переконливі докази того, що її чоловік загинув під час проведення антитерористичної операції у зоні її проведення, що підтверджується наданими нею доказами.
Отже, за таких обставин, вважати, що є підстави для висновку про те, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту загибелі її чоловіка ОСОБА_2 , внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації, у суду немає.
З огляду на вище викладене, з урахуванням положень ч.1 ст.293 ЦПК України, юридичний факт, про встановлення якого заявник порушує питання у даній справі (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та не може бути встановленим в порядку окремого провадження.
Керуючись ст.ст.263-265, 293 ЦПК України, суд, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя