ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 369/9992/16-ц

провадження № 61-31371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника військового прокурора Центрального регіону України на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Ковальчук Л. М., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського звернувся з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Києво-Святошинська державна адміністрація Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до вимог статей 1, 2 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, закладів, установ і організацій.

Приписами статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» та пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1080, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Статтею 4 Положення на Міністерство оборони України покладено утворення, ліквідацію, реорганізацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, Міністерство затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Київське квартирно-експлуатаційне управління - державна установа, яка створена Міністерством оборони України, фінансується через Міністерство оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на яку покладено забезпечення життєдіяльності військових формувань Збройних сил України в межах своєї компетенції.

Згідно з пунктами 3, 4 Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затвердженого наказом начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 24 вересня 2013 року №139, на Київське квартирно-експлуатаційне управління покладається обов`язок з обліку земель та організації роботи з питань передачі земель за відповідними рішеннями Міністра оборони України або Кабінету Міністрів України в межах Київського гарнізону.

Відповідно до пункту 25 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

У зв`язку з тривалою бездіяльністю Міністерства оборони України як центрального органу управління Збройних Сил України та органу, уповноваженого на управління військовим майном, що призвело до порушення економічних інтересів держави, виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України та його структурних підрозділів - Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Національного університету оборони імені Івана Черняховського.

Прокурор також вказував на те, що на підставі рішення Ради Міністрів СРСР від 7 лютого 1953 року №2903-рс Київському інституту Сухопутних військ у селі Гореничі Києво-Святошинського району Київської області виділена у постійне користування земельна ділянка площею 470,8га.

У подальшому державним актом серії В № 085468 від 1981 року за землекористувачем - Київським вищим танковим інженерним училищем закріплено безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою площею 470,8 га - землями в межах згідно з планом землекористування; земельна ділянка надана для державних потреб.

Відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 № 1540-ХІІ, Указу Президента України «Про Збройні Сили України», Указів Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» все майно, в тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міністерства оборони України у державну власність.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 № 490 «Про реформу системи військової освіти» створено вищий військовий навчальний заклад Київський інститут Сухопутних військ на базі Київського вищого танкового інженерного училища імені Маршала Радянського Союзу Якубовського І. Г.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 року № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» зазначений Київський інститут Сухопутних військ реорганізовано у Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.

Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 року навчальний центр «Гореничі» переданий від Військового інституту керівного інженерного складу Національної академії оборони України до Національної академії оборони України.

Пунктами 1.1, 2.1 статуту Національного університету оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 квітня 2010 року № 211, визначено, що Національний університет оборони України створений у результаті реорганізації шляхом перетворення Національної академії оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 377/99 «Про надання Академії оборони України статусу національного». Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. Університет є державним вищим військовим навчальним закладом Міністерства оборони України, заснованим на державній формі власності, органом управління майном якого є Міністерство оборони України.

Військове містечко № 1 та навчальний центр «Гореничі» розташовані на земельній ділянці, яка перебуває на обліку у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні, використовується Національним університетом оборони України і надана для потреб оборони.

Однак у 2009 році, у порушення вимог чинного законодавства України, частина зазначеної земельної ділянки військового містечка № 1 площею 4,745 га без погодження із постійним землекористувачем вилучена Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області.

У подальшому розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 1563 від 6 листопада 2009 року земельну ділянку площею 0,9489га, (кадастровий номер :12:003:0210) передано у власність громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби (для індивідуального садівництва).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 581893.

Прокурор зазначав, що внаслідок неправомірних дій Києво-Святошинської районної державної адміністрації відбулось незаконне вилучення з користування Національного університету оборони України земельної ділянки загальною площею 0,9489 га.

Також прокурор посилався на те, що рішенням Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12 розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області» скасовано.

Тому ОСОБА_1 отримав право власності на земельну ділянку Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського з порушенням вимог статті 77 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), згідно з якою землі оборони - землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та установ Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Статтями 9, 14 Закону України «Про оборону України» визначено, що землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Пунктом 2 статті 149 ЗК України передбачено, що вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, місцевих рад відповідно до їх повноважень.

Водночас рішення Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України про припинення постійного користування зазначеною земельною ділянкою не приймалося.

З урахуванням викладеного, перший заступник військового прокурора Центрального регіону України просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що прокурор не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника військової прокуратури Центрального регіону України відхилено, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2017 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зокрема, прокурор зазначає, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року, яким розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області» визнано незаконним та скасовано. Обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони.

Також посилався на те, що відповідно до статей 116, 118 ЗК України підставою для набуття права на землю із земель державної або комунальної власності є саме рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, а тому питання недійсності державного акта на право приватної власності на земельну ділянку залежить саме від доведеності факту незаконності підстав видачі такого акта. Прокурор вказував, що в даному випадку незаконність рішення органу виконавчої влади, а саме розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 встановлена судовим рішенням і це доказуванню не підлягає.

Разом з цим, прокурор також зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, а саме інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що учбовому центру Київського вищого танкового інженерного училища Української Радянської соціалістичної республіки виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих видано державний акт серії В № 085468 на право безстрокового і безплатного користування 470,8 га землі. Земля надана для державних потреб.

Суди також встановили, що прокурор в обґрунтування своїх вимог надав лист начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського генерал-полковника Г. П. Воробйова від 15 вересня 2016 року № 182/3729 про те, що рішенням Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області щодо земельної ділянки з кадастровим номером :12:003:0210 площею 0,9489 га, яка була незаконно вилучена Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області без погодження із постійним землекористувачем - Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського та передана в користування ОСОБА_1 . На підставі рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області скасувала своє розпорядження щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_1 . Також цим судовим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акта серії ЯЛ № 581893.

Прокурор також надав копії розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради», з якого суди встановили, що цим розпорядженням вирішено такі питання: 1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району;

2) передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,9489 га, (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради;

3) доручено землевпорядній організації виготовити державні акти на право власності на землю ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства;

4) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (1 книга) передано на постійне зберігання до управління земельних ресурсів;

5) доручено управлінню земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі внести зміни в земельно-кадастрову документацію.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після вилучення (викупу) її в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із частинами другою та третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Статтею 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позов, перший заступник військового прокурора Центрального регіону України посилався на рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12, яким позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів України у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Національного університету оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним і скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 задоволено частково і визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року №1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської область».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що перший заступник військового прокурора Центрального регіону України не довів ті обставини, на які посилається як на підставу свої вимог, оскільки належних і допустимих доказів суду не надав. Зокрема, суд першої інстанції вважав, що надана копія рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року є неналежним і не допустимим доказом, оскільки у ньому відсутні найменування всіх осіб, які брали участь у справі, відсутній підпис судді, який приймав вказане рішення, та копія цього рішення належним чином не завірена.

Також суд першої інстанції посилався на те, що першим заступником військового прокурора Центрального регіону України надана Інформаційна довідка від 12 вересня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим номером 00:12:003:0210, в якій відсутні відомості, що вказана земельна ділянка з даним кадастровим номером належить на праві власності ОСОБА_1 , тому дійшов висновку про недоведеність позовних вимог і, як наслідок, відмовив у задоволенні позову.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився в повному обсязі і залишив без змін рішення суду.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій касаційний суд погодитись не може з огляду на наступне.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи).

Частиною першою статті 58 ЦПК України у тій же редакції Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Частина четверта статті 10 ЦПК України у тій же редакції Кодексу, покладає на суд обов`язок сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Частина третя статті 61 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту 2.6.10 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28, оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи.

Разом з цим необхідно зазначити, що рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за № 29161829 і така обставина залишена судами поза увагою, що свідчить про несприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Також рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року, на яке посилався прокурор як на підставу своїх вимог, містить інформацію щодо предмета доказування, зокрема, кадастровий номер спірної земельної ділянки, тому висновки суду першої та апеляційної інстанцій про неналежність та недопустимість доказів помилкові.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, належним чином зміст рішення Господарського суду від 21 січня 2013 року не дослідили, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільним процесуальним законодавством визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення справи обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких виходив суд.

Допустивши порушення вимог цивільного процесуального законодавства щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, а також об`єктивного та безпосереднього дослідження зібраних у справі доказів, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема рішенню Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також не встановили власника спірної земельної ділянки, ухвалені судами першої і апеляційної інстанцій судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу першого заступника військового прокурора Центрального регіону України задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов