Справа № 202/4667/18
Провадження № 2/202/376/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 жовтня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна, відповідно до якої просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23 червня 2010 року та скасувати запис №26258142 від 22.05.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати від ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1997 року зареєстрованого в ДМБТІ за № 30п-114, належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 , донці позивача ОСОБА_4 , матері позивача ОСОБА_6 та її чоловікові - ОСОБА_5 , кожному з яких належить по 1/4 частині вищезазначеної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яку позивач фактично прийняла шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину вказаної квартири, яка належала її матері, внаслідок чого дізналася, що на даний час нерухомість належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 947, дарувальником в якому зазначений ОСОБА_2 , якому вищезазначена квартира в свою чергу належала на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 1142. З ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач не знайома та ніяких договорів із ними не укладала, що зумовило її звернутись до суду із вказаною позовною заявою для захисту порушених прав та інтересів.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2018 року, справу передано на розгляд судді Волошина Є.В.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 серпня 2018 року відкрито провадження у справі з призначенням її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року за наслідками розгляду заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, що надійшла разом із повною заявою, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м.Дніпропетровська № 127 від 22 жовтня 2018 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу справи», призначено повторний автоматизований розподіл справи № 202/4667/18 у зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В., призначеного на посаду судді строком на п`ять років відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 «Про призначення суддів».

Протоколом потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2018 року, справу передано на розгляд судді Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 26 жовтня 2018 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року за наслідками розгляду клопотання представника позивача, витребувано: з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 1142 та копії всіх документів на підставі яких було посвідчено вищезазначений правочин; з Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР відомості про зареєстроване право власності станом на 31.12.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 ; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірину Анатоліївну належним чином засвідчену копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною 22.05.2018 року, серія та номер: 947 та копії усіх документів, на підставі яких було посвідчено вищезазначений договір.

15 лютого 2019 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_7 , відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , який вмотивований тим, що 22 травня 2018 року відповідач ОСОБА_3 на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування. Дарувальником за договором виступав власник вказаної квартири ОСОБА_2 , який відповідно до договору дарування отримав право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року, із обставинами укладення та текстом якого відповідач ОСОБА_3 не знайомий та зазначає, що саме в діях позивача вбачаються ознаки вчинення шахрайства, оскільки позивач протягом більш ніж 10 років не цікавилась спірною квартирою після смерті своєї матері, в ній не проживала.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позові.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Капітанов Д.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Суду повернені повідомлення про вручення повернені з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, натомість направила на адресу суду листа про розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи Шостої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, натомість на адресу суду завідуючою Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайвороньською Т.О. направлено клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні, яке відбувалося 05.07.2019 року були заслухані представник позивача та представник відповідача ОСОБА_9 Н. ОСОБА_10 та було оголошено перерву на дебати. В судові засідання, призначені на 28.08.2019 року та 09.10.2019 року представник відповідача подав заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з хворобою та зайнятістю в іншому судовому засіданні. В призначене на 25.10.2019 року засідання представник відповідача не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяв клопотань не надав. Тому суд доходить висновку про зловживання процесуальними правами відповідача та представника відповідача, та беручи до уваги, що розгляд справи по суті закінчено, та сторонами надані всі докази по справі вважає за можливе ухвалити рішення по справі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третю особу ОСОБА_4 , всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18.02.1997 року, зареєстрованого в ДМБТІ у реєстрову книгу за № 30 п-114, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_5 .

Відповідно до Довідки КП ДМБТІ від 24.01.2019 року за №1033, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 містяться відомості про право власності: ОСОБА_6 ј частина квартири; ОСОБА_5 - 1/4 частина квартири; ОСОБА_1 - 1/4 частина квартири; ОСОБА_11 ј частина квартири. Прізвище « ОСОБА_12 змінено на « ОСОБА_13 » згідно зі свідоцтвом про одруження від 03.10.1998 р. НОМЕР_1 . Повідомлено, що 14.07.2004 року власникам видавався витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу вищевказаного нерухомого майна, відомості стосовно витягу станом на 31.12.2012 року відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 18.01.2017 року, актовий запис № 123.

Згідно з заповітом від 26 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М. за реєстровим №1-1846, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповідала належну їй частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Відповідно до спадкової справи №491/2018, заведеної Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , до нотаріальної контори 31.07.2018 року звернувся ОСОБА_14 за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 , на спадкове майно, яке складається з ј частки квартири АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті її матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. від 14 вересня 2018 року ОСОБА_14 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на спадкове майно, яке складається з ј частки квартири АДРЕСА_1 , що залишилося після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутні документи на зазначене спадкове майно.

Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 26.06.2010 року ,посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим №1142, ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 28.12.2018 року за №1106/01-21 зазначено, що згідно з відомостями з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження у справах приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за вищевказаним реєстровим номером була вчинена інша дія від іншої особи, за вищезазначеною датою 23.06.2010 року договір купівлі-продажу не вчинявся.

Відповідно до Договору дарування від 22 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. зареєстрованого в реєстрі за №947 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

28 липня 2018 року Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001169 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном, що належить ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1,2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемний правочин, це правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Він не створює жодних прав та обов`язків для його сторін.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23 ІНФОРМАЦІЯ_3 2010 року, який порушує публічний порядок, в будь-якому випадку є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається, тому суд дійшов висновку про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 2625812.

В ході судового розгляду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року один із співвласників спірної квартири ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , оскільки доводиться донькою померлій.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає підстав для вирішення питання про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування за законом, оскільки позивач подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері та не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі.

Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування від ОСОБА_3 з незаконного чужого володіння спірної квартири, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Отже, для застосування статей 387,388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду).

В Постанові пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11).

Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування майна з володіння ОСОБА_3 , то суд бере до уваги, що оскільки ОСОБА_3 отримав спірну квартиру згідно з договором дарування тобто майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати тому власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, однак оскільки необхідною умовою для витребування майна є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами, однак позивач не є єдиним власником майна, іншими власниками майна такі позовні вимоги не заявлялись, тому з урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку що позовні вимоги в частині витребування квартири не підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідачів: на користь позивача сплачений судовій збір у розмірі 768,40 грн., тобто по 384,40 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215,228, 316, 317, 319, 328, 346, 387, 388, 1216, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ), треті особи: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_7 ), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна ( АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 - АДРЕСА_8 ), Шоста дніпровська державна нотаріальна контора (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.8), про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна - задовольнити частково.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 26258142.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по справі по 384 грн.20 коп. з кожного.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.П. Слюсар