Дата документу 06.08.2019 Справа № 321/1273/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2223/19 Головуючий у 1-й інстанції: Машкіна Н.В.
Є.У.№ 321/1273/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПП Лана» до ОСОБА_1 , третя особа: Виробничий кооператив «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» про визнання договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого в Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центр ДЗК 20 серпня 2008 року за № 74 поновленим, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 21.08.2018 року між ОСОБА_1 та Виробничим кооперативом «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» та скасування його державної реєстрації,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СПП ЛАНА» на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ТОВ «СПП Лана» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Виробничий кооператив «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» про визнання договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого в Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центр ДЗК 20 серпня 2008 року за № 74 поновленим, визнання договору оренди землі від 21.08.2018 року між ОСОБА_1 та Виробничим кооперативом «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» недійсним та скасування його державної реєстрації.

Зазначав, що 02.07. 2007 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «СПП ЛAHA» було укладено договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований в Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центр ДЗК 20 серпня 2008 за № 74. Даний договір було укладено на 10 років, строк якого спливає 20 серпня 2018 року.

До закінчення договору 17.07.2018 року на виконання вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» орендар направив відповідачеві лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки з відповідним проектом додаткової угоди, проте останній залишив лист без відповіді, додаткову угоду не підписав.

16.10.2018року ТОВ «СПП ЛАНА» стало відомо, що ОСОБА_1 уклав договір оренди землі від 21.08.2018 року з виробничим кооперативом «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег», державна реєстрація якого була здійснена 27.08.2018 року, чим було порушено переважне право позивача на поновлення договору оренди землі з попереднім орендарем.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.33 Закону України «Про оренду землі» визнати договір оренди земельної ділянки, зареєстрований в Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центр ДЗК 20 серпня 2008 за № 74 поновленим; визнати договір оренди землі від 21.08.2018 року між ОСОБА_1 та ВК СГК «Ковчег» недійсним, скасувавши його державну реєстрацію.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до закінчення строку дії договору оренди власник земельної ділянки ОСОБА_1 письмово повідомив орендаря про відмову продовжити орендні відносини, оскільки його не влаштовує орендна плата. За висновками суду першої інстанції, сторони не дійшли згоди щодо суттєвих умов договору оренди, а тому передбачених законом підстав для визнання договору оренди поновленим на новий строк не має. Не залучення нового орендаря ВК СГК «КОВЧЕГ» до участі у справі як співвідповідача унеможливлює визнання недійсним укладеного з ним договору.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ТОВ «СПП ЛАНА» зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми ст.33 ЗУ «Про оренду землі», не враховано переважне право позивача на укладення договору оренди на новий строк, не застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суд у постанові від 10.04.2018 у справі №594/376/17-ц. На виконання вимог Закону до закінчення строку дії договору орендар направив орендодавцю відповідного листа з проектом договору. Оскільки ніяких заперечень від орендодавця проти продовження орендних відносин не надходило, земельна ділянка залишилася у фактичному користуванні товариства, вважає що у відповідності до ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» є підставою для поновлення орендних відносин.

На думку позивача, судом неправильно застосовані норми ст.ст.203, 215, 234 ЦК України, порушені вимоги ст.13 ЦПК України. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, ТОВ СПП «ЛАНА» у своїй позовній заяві наголошував на порушення відповідачем його переважного права на поновлення орендних відносин і не посилалося на невідповідність правочину вимогам ст.ст.202, 203, 215 ЦК, а тому суд першої інстанції не мав права застосовувати до спірних правовідносин вказані норми права.

Вважає, що суд допустився порушень ст.ст.263, 264 ЦПК України, оскільки не надав оцінки фактичним обставинам справи, зокрема відсутності заперечень орендодавця проти продовження орендних відносин, залишення земельної ділянки у фактичному користуванні позивача, належному виконання останнім своїх обов`язків за договором протягом строку його дії, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що до закінчення строку договору оренди повідомив орендаря про те, що не бажає продовжувати орендні відносини, сторони не дійшли згоди щодо розміру орендної плати. Форма та розмір орендної плати за договором, укладеним з іншим орендарем, є значно вигіднішою.

Третя особа ВК СГК «КОВЧЕГ» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 204 ЦК України закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст.792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до норм ст.33 Закону України «Про оренду землі», що узгоджуються з ч. 1 ст. 777 ЦК України, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Встановлено, 02 липня 2007 року ОСОБА_1 та ТОВ «СПП ЛАНА» уклали договір оренди землі, об`єктом оренди є земельна ділянка площею 5,46 га (а.с. 14-19).

Згідно п. 8 Договору його укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі він повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно Прикінцевих положень цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Вказаний договір було зареєстровано в Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центр ДЗК 20 серпня 2008 за №74 (а.с. 15 зворотна сторона).

Термін дії договору закінчився 20 серпня 2018 року.

В матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «СПП ЛАНА», в якій він зазначав, що його не влаштовує розмір орендної плати, а отже у зв`язку із закінченням строку договору оренди просить повернути йому земельну ділянку (а.с. 43).

Як вбачається з пояснень відповідача, ОСОБА_1 та ще декілька осіб склали письмові заяви на адресу відповідача, кожна з яких містила повідомлення, про небажання поновлення Договору оренди земельної ділянки на новий строк. За півроку до закінчення строків договорів оренди, група орендодавців склали заяви до одного конверту, та у форматі листа з повідомленням скерували його на адресу позивача. ТО «СПП ЛАНА» від отримання листа відмовився, що доводиться поштовим конвертом (а.с. 43 зворотна сторона).

17 липня 2018 року ТОВ «СПП ЛАНА» надіслало на адресу ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк з відповідним проектом додаткової угоди до нього (а.с. 20).

З копії додаткової угоди вбачається, що ТОВ «СПП ЛАНА» було запропоновано ОСОБА_1 змінити п.п. 9,10 договору оренди. Так, п. 9 пропонується встановити орендну плату у грошовій формі та у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Пунктом 10 передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється без урахування індексації.

Таким чином, встановлено, що запропоновані позивачем зміни істотних умов договору, а саме: розмір та обчислення орендної плати потребують згоди сторін, проте між сторонами такої згоди досягнуто не було.

У запропонованій додатковій угоді обчислення розміру орендна плата була встановлена без урахування індексів інфляції, на відміну від договору оренди землі від 02.07.2007 року, що вочевидь є менш сприятливим для орендодавця.

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 уклав новий договір спірної земельної ділянки з ВК «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» (а.с. 41-42). Пунктом 40 вказано договору встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Так, позивач в обґрунтування позову посилався на те, що виконав всі умови та дотримав процедури, щоб скористатись своїм переважним правом на поновлення договору оренди земельної ділянки, а відповідач, знехтував приписами ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» та п. 8 Договору оренди земельної ділянки.

Реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частинами 1-6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Для застосування ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст.33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право шляхом направлення проекту додаткової угоди; продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (№ 14-65цс18).

Позивач як орендар за договором оренди земельної ділянки не мав підстав для очікування, що договір оренди землі безумовно буде пролонгований на тих самих умовах у випадку належного виконання лише ним своїх обов`язків за договором, адже пролонгація договору оренди можлива лише за мовчазної згоди власника землі (орендодавця), а при висловленні орендодавцем заперечень щодо пролонгації договору оренди землі такий договір не може вважатись поновленим.

Окрім цього, проект додаткової угоди до спірного договору орендної земельної ділянки, направлений позивачем містить інші умови, ніж сам договір, а саме, ТОВ «СПП ЛАНА» запропонувало здійснювати обчислення розміру орендної плати.

За правилами ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» при таких обставинах договір не може вважатись поновленим.

Порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.

За відсутності своєчасно заявлених заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення орендаря щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, передбаченого статтею 777 ЦК України та статтею 33 Закону України «Про оренду землі», може вважатись порушеним, а така поведінка (дії, бездіяльність) орендодавця відносно попереднього орендаря може бути визнана недобросовісною.

Окрім цього, умови договору оренди укладеного між ОСОБА_1 та ВК «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег», передбачають обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації, і дана умова є більш сприятливою ніж умова, яка як вказує позивач, була запропонована орендодавцю в додатковій угоді, зміст якої викладений в позовній заяві. Дана обставина на думку колегії також свідчить про відсутність факту порушення переважного права ТОВ «СПП ЛАНА» при укладенні відповідачем ОСОБА_1 договору оренди землі з новим орендарем.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «СПП ЛАНА» про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та те, що суд не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам не заслуговують на увагу.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, а тому посилання в апеляційній скарзі на невідповідність рішення суду судовій практиці є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач до теперішнього часу продовжує обробляти спірну земельну ділянку, сплачує орендну плату власнику землі, що свідчить про продовження орендних відносин, не відповідають зібраним у справі доказам, згідно яким відповідач заперечував проти укладення додаткового договору з товариством, як власник земельної ділянки реалізував своє право на передачу земельної ділянки в оренду іншому землекористувачу на більш вигідних умовах.

Посилання ТОВ «СПП ЛАНА» на те, що безпідставною відмовою ОСОБА_1 у продовжені дії договору порушено його переважне право на укладання договору оренди землі на новий строк та, що поведінка орендодавця є недобросовісною, є безпідставним, так як ОСОБА_1 як власник земельної ділянки уклав договір оренди з іншим орендарем на більш вигідних для себе умовах ніж пропонувалися попереднім орендарем.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що в порушення норм процесуального права позивач, заявивши позов про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачем та ВК «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег», процесуальний статус останнього визначив як третьої особи, в той час як вирішення цього позову безпосередньо впливає на його права та обов`язки як нового орендаря.

За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Разом із тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З огляду на зазначене, вирішення питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміну неналежного відповідача має здійснюватися судом першої інстанції за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. В силу покладених процесуальним законом повноважень суд роз`яснює позивачеві його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення таких дій, а встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, відмовляє у позові з цих підстав.

На вимогу статей 13, 51, 189 ЦПК України судом першої інстанції було роз`яснено ТОВ «СПП ЛАНА» його право заявити клопотання про залучення ВК «Сільськогосподарський кооператив «Ковчег» до участі в справі як співвідповідача, проте в матеріалах справи відсутні відповідні клопотання.

Порушення суб`єктного складу та незалучення до участі у справі в якості співвідповідача сторони оскарженого договору оренди землі від 21 серпня 2018 року, права та обов`язки якого безпосередньо мають вирішуватись судом, унеможливлює вирішення спору та задоволення позовних вимог, а апеляційний суд позбавлений повноважень усунути ці порушення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СПП ЛАНА» - залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: