Провадження № 22-ц/812/1862/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

справа № 472/936/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 3 вересня 2019 року суддею Кучерявенком С.С. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що у березні 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру), за яким остання отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору та виникнення станом на 31 травня 2019 року простроченої кредитної заборгованості, позивач просив стягнути зі ОСОБА_1 11 656, 86 грн., з яких 2 387, 08 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7 038, 48 грн. заборгованість за процентами, 1 200 грн. пені та комісії, та штрафи 500 грн. фіксована частина та 531, 28 грн. процентна складова.

Відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, але участі у судових засіданнях не приймала, своєї позиції щодо вимог банку не повідомила. Проведено заочний розгляд справи.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 3 вересня 2019 року позов задоволено частково, зі ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 2 387, 08 грн. заборгованості за тілом кредиту та 393, 38 грн. судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування, а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відсотків та неустойки та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що суд дійшов безпідставного висновку про неузгодженість сторонами умов кредитування, безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду, яка стосується інших правовідносин, та порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 5 березня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 11).

В заяві зазначено, що вона ознайомилась і згодна з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку та його місцезнаходження, виразила згоду з тим, що її заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг.

При цьому в анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначено розмір кредитного ліміту 250 грн., базову відсоткову ставку 22, 8 % з розрахунку 360 днів у році, розмір комісії 1 % від суми заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Заборгованість погашається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

На підтвердження всіх інших умов кредитування позивач надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови). Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Дані про редакцію Умов (введення в дію, дата та реквізити наказів тощо) відсутні.

Власноручного підпису позичальника цей витяг не містить.

При цьому, матеріали справи також не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов надавався відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

З наданої позивачем довідки вбачається, що за період з березня 2008 року ОСОБА_1 отримала дві кредитні картки, строк дії останньої картки грудень 2015 року (а.с.70).

Розрахунок та витяг з особового рахунку свідчать, що кредитні кошти ОСОБА_1 отримувала у період з березня 2008 року до березня 2014 року, погашення коштів, в тому числі шляхом автоматичного списання, здійснювалось до листопада 2017 року (а.с.10, 72).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувалась ОСОБА_1 до 31 травня 2019 року: у період до 1 січня 2013 року в розмірі 22,8 % річних, що було передбачене заявою анкетою, до 1 вересня 2014 року 30% річних, до 1 квітня 2015 року 34,8 % річних, а з цього часу 43,2 % річних (а.с.7-10).

Доказів того, що банк повідомив відповідачку про збільшення процентної ставки, або таке підвищення було узгоджено сторонами, суду не надано.

Нарахування в розмірі 1200 грн. визначені позивачем як комісія, 1031,28 грн. - штрафи (а.с.10).

Загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 травня 2019 року розрахована банком в розмірі 11 656, 86 грн., з яких 2 387, 08 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7 038, 48 грн. заборгованість за процентами, 1 200 грн. комісії, та 1031,28 грн. штрафи.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів, комісії), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що складає 2348,08 грн. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Проте, обґрунтованим цей висновок може вважатись лише стосовно умов відповідальності позичальниці у вигляді неустойки.

При цьому суд не звернув належної уваги на те, що заявою-анкетою (а.с.11-зворот), підписаною особисто ОСОБА_1 , були узгоджені умови кредитування у формі базової процентної ставки 22,8 % річних та комісія -1% від суми заборгованості.

Тому кредитні зобов`язання відповідачки мали визначатись з урахуванням узгоджених умов, а саме сплати позичальником 22,8 % річних та 1% комісії.

Апеляційний суд не вбачає підстав для застосування розрахунку процентів та комісії, доданого банком до позовної заяви (а.с.7-10).

Так, проценти розраховані банком за діючою процентною ставкою на період нарахування (а не узгодженою сторонами в анкеті-заяві), а саме 30%, 34,8, 43,2%, та без врахування часу отримання кредитних коштів.

Крім того, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК.

Отже, нарахування процентів мало здійснюватися лише в межах строку дії останньої платіжної картки ОСОБА_1 , тобто до кінця грудня 2015 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18).

Але, перерахунок кредитних зобов`язань ОСОБА_1 з урахуванням процентної ставки 22,8 % річних, свідчить про те, що з 11 вересня 2014 року ОСОБА_1 не мала заборгованості за тілом кредиту, на яку банк мав право нараховувати проценти (а.с.90). Залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 5 вересня 2014 року в розмірі 229,33 грн. та нараховані проценти погашені внеском позивачки в розмірі 355,66 грн.(а.с.72).

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення зі ОСОБА_1 7038,48 грн. заборгованості за процентами, оскільки з урахуванням базової процентної ставки, узгодженої сторонами (22,8%) в межах дії кредитного ліміту (грудень 2015 року) заборгованості за процентами позичальниця не мала.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови в стягненні процентів не відповідає обставинам справи, а тому підлягає зміні.

Такою підставою є не відсутність узгоджених умов щодо розміру процентної ставки, як зазначено в рішенні, а недоведеність заборгованості зі сплати процентів, виходячи з базової процентної ставки (22,8% річних), яка була узгоджена сторонами.

Рішення суду в частині відмови в стягненні комісії банк не оскаржує.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про безпідставність відмови у стягненні неустойки.

Як зазначалось вище, заява-анкета, яка була підписана ОСОБА_1 5 березня 2008 року, не містить умов відповідальності позичальника за порушення кредитних зобов`язань у вигляді неустойки (а.с.11 зворот), а витяг з Умов, який неодноразово змінювався та не був підписаний позичальницею, за цих умов не може розцінюватися як складова кредитного договору та бути достатньою підставою вважати ці умови узгодженими сторонами.

Висновки суду першої інстанції, що стосуються підстав відмови у стягненні неустойки (штрафу), викладені в мотивувальній частині судового рішення з посиланням на норми цивільного законодавства та висновки з цього питання вищого судового органу. Тому апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати для спростування доводів апеляційної скарги в цій частині вимог.

Посилання апелянта на те, що підставою для застосування судом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17), може бути лише заперечення позичальника щодо факту узгодження умов кредитування, суд вважає непереконливим.

Відповідно до статей 77 - 81 ЦПК позивач має довести ті обставини, на які він посилається як на підставу позову належними, допустимими достовірними та достатніми доказами. При зазначених вище обставинах підпис позичальника в заяві-анкеті сам по собі не може свідчити про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (неустойки).

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині підстав відмови в стягненні процентів, апеляційний суд не вбачає підстав, передбачених статтею 141 ЦПК, для перерозподілу судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції, та розподілу цих витрат при апеляційному розгляді.

Керуючись статтями 374, 376 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 3 вересня 2019 року змінити в частині підстав відмови в стягненні зі ОСОБА_1 заборгованості за процентами. Такою підставою вважати недоведеність заборгованості зі сплати процентів за узгодженими умовами кредитування за кредитним договором від 5 березня 2008 року.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

………………..

повна постанова складена 14 листопада 2019 року