Номер провадження: 22-ц/813/6083/19
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/11087/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ,

- відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення, за апеляційною скаргою адвоката Мастістого Іллі Андрійовича, поданою від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Петренка В.С. о 15 годині 18 хвилині 08 квітня 2019 року, повний текст рішення складено 18 квітня 2019 року,

встановив:

У серпні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним кредитний договір №1501/1007/71-201 від 19 жовтня 2007 року, укладений між AT «Комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 з усіма договорами про внесення змін; 2) визнати недійсним іпотечний договір № 1501/1007/71-201-Z-1 від 19 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» (далі Банк), предметом якого є квартира під АДРЕСА_1 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною житловою площею - 43,7 кв. м., та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 63,0 кв. м., посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Криворотенко Л.І. за реєстровим №5981, від 19.10.2007 року з усіма договорами про внесення змін; 3) визнати недійсним договір поруки №1501/1007/71-201-Р-1 від 19 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 , Банком та ОСОБА_2 з усіма договорами про внесення змін.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що провівши особистий перерахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором, він зрозумів, що при підписанні кредитного договору його, як споживача, не було належним чином поінформовано про суттєві, для прийняття свідомого рішення, обставини, що може бути кваліфіковано як застосування нечесної підприємницької практики. Крім того Банк, в порушення норм закону про захист прав споживачів, включив до такого договору такі умови, які є несправедливими та тягнуть за собою недійсність договору.

Так, як на думку позивача, весь кредитний договір слід визнати недійсними, оскілки відповідно до ч. ч. 10, 11 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», Банк включив до кредитного договору несправедливі умови про ціну договору (умови про сукупну вартість кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту, розмір реальної відсоткової ставки), недійсність якої випливає з того факту, що Банк допустив застосування нечесної підприємницької практики, включивши такі умови до договору, з якими позивач не мав можливості ознайомитись до його підписання, а саме умови про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банк не попередив позичальника про те, що ризики коливання курсу гривні до долару США (валюти кредиту) покладаються на позичальника.

При цьому, оскільки згідно з ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживача» визнання недійсним умови про ціну договору, яка є суттєвою умовою договору, без погодження якої договір би не міг бути укладений, тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому, то такий договір слід визнати недійсним в цілому. Зміна умови договору про його ціну не виправить ситуацію, оскільки споживача було позбавлено інформації, яка б вплинула на його вибір на стадії укладення кредитного договору.

Також, як на думку позивача, сам по собі кредитний договір не відповідає вимогам цивільного законодавства, та законодавства у сфері захисту прав споживачів, оскільки не містить в собі обов`язкових умов, а саме: в порушення ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 3.1.-3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541/13808 (які були чинними на момент у кладення оскаржуваного кредитного договору) в договорі не зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, із зазначенням процентної ставки та порядку обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісій за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; переліку і розміру інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо); графік платежів не відповідає вимогам законодавства, оскільки не містить в собі відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом.

Отже, позивач вважає, що під час укладання договору, Банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів його в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Внаслідок вищезазначених порушень позивач стверджує, що він був позбавлений можливості здійснити свідомий вибір під час укладення спірного кредитного договору, оскільки не отримав від Банку передбачену законодавством інформацію, а отже Банк допустив застосування нечесної підприємницької практики, пропонуючи до підписання договір, не довівши до відома споживача інформацію, доведення якої є обов`язковим в силу вимог законодавства.

Також позивач вважає, що виконання зобов`язання за спірним кредитом забезпечувалось іпотекою та порукою, які є акцесорними зобов`язаннями і які можуть забезпечувати лише дійсне зобов`язання, та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 548 ЦК України, іпотечний договір та договір поруки також має бути визнані судом недійсними (а. с. 1 12).

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 08 квітня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сторонами було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах.

Банк виконав вказані вимоги закону та визначив графік погашення заборгованості по кредиту, визначив сукупну вартість кредиту і реальної процентної ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов`язаний буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору.

Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис позивача на оспорюваному договорі.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Крім того, враховуючи похідний характер договору іпотеки та договору поруки, у задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки від 19 жовтня 2007 року та визнання недійсним договору поруки від 19 жовтня 2007 року, також слід відмовити (а. с. 158 - 172).

Адвокат ОСОБА_3 , діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищезазначеного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Зокрема апелянт вказує на те, що в момент підписання спірного кредитного договору позивача було введено в оману Банком щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник правонаступника Банку, а саме представник АТ «Дельта Банк» - Крупка О.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Вказує на те, що під час укладення спірного правочину апелянт був ознайомлений з усіма умовами кредитування.

У судовому засіданні представник правонаступника Банку, а саме представник АТ «Дельта Банк» - Крупка О.О., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших її учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 546, 553, 559, 1054, 1056 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 20 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

19.10.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1501/1007/71-201, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 105 000,00 доларів США, на строк з 19 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2029 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Кредит надається позичальнику лише після: надання документу, що підтверджує здійснення оплати не менше ніж 0 % вартості об`єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником договору купівлі-продажу, зазначеного у п. 1.4. цього договору; виконання позичальником умов п.3.11. та 5.1.12 цього договору; укладання іпотечного договору про іпотеку об`єкта нерухомості, зазначеного в п. 1.4. цього договору.

В рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору № 1501/1007/71-201 від 19 жовтня 2007 року, 19 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір №1501/1007/71-201-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат загальною житловою площею 43.7 кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири 63.0 кв.м..

Крім того, 19 жовтня 2007 року між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1501/1007/71-201-Р-1, відповідно до якого поручитель - ОСОБА_2 зобов`язалась перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів наданих Банком позичальнику у вигляді кредиту/кредитної лінії згідно з кредитним договором №1501/1007/71-20 від 19 жовтня 2007 року у сумі 105 000 доларів США, строком до 19 жовтня 2029 року з процентною ставкою 12,5 % річних за їх використання.

19 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою були внесені зміни, а саме: пункт 1.1. договору викладено в наступній редакції: «Банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 105 000 доларів США на строк по 19 жовтня 2029 року включно на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором. Кредит надається позичальнику лише після: надання документу, що підтверджує здійснення оплати не менше ніж 0% вартості об`єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником договору купівлі-продажу, зазначеного в п. 1.4. цього договору; виконання позичальником умов п. 3.10. цього договору; укладення іпотечного договору про іпотеку об`єкта нерухомості, зазначеного в п. 1.4. цього Договору. Пункт 1.5. договору викладено в наступній редакції: до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, пов`язаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1. цього договору, у тому числі, будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п. 5.1.8. договору. Витрати пов`язані з укладенням/зміною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки, а також договору страхування, що укладається відповідно до п. 5.1.12. цього договору сплачується позичальником самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування. Також були внесені зміни до п. 6.1.2. договору в частині порядку зміни відсоткової ставки та п. 8.2. договору в частині відповідальності за невиконання боржником своїх зобов`язань.

30 травня 2011 року кредитний договір був підписаний сторонами в новій редакції з ПАТ «Сведбанк», яке стало правонаступником Банку.

30 травня 2011 року було укладено договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору № 1501/1007/71-201 від 19 жовтня 2007 року.

Також, 30 травня 2011 року сторонами були внесені зміни до договору іпотеки шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №1501/1007/71-201-2-1 від 19 жовтня 2007 року, та внесені зміни до договору поруки шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки № 1501/1007/71-201-Р-1 від 19 жовтня 2007 року.

25.05.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за договором кредиту №1501/1007/71-201 від 19 жовтня 2007 року на користь ПАТ «Дельта Банк».

Між сторонами склалися кредитні правовідносини, правовідносини з визнання кредитного договору та похідних від цього договору правочинів недійсними.

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За правилами, передбаченими ст. ст. 1054, 1056, 1057-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника бо поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання ОСОБА_1 на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають: 1) у не наданні йому повної письмової інформації про умови надання кредиту, загальну вартість кредиту та реальної відсоткової ставки за користування кредитом; 2) не попередження Банком, що вартість кредиту може значно зрости.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору ознайомився і погодився з умовами кредитування. Своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в Банку.

У випадку ненадання необхідної інформації позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Під час укладення кредитного договору Банку не були відомі обставини щодо можливого зростання курсу долара США внаслідок фінансової кризи, а тому він не міг попередити про це позичальника. Крім того, ризик настання негативних наслідків внаслідок можливого зростання курсу іноземної валюти фінансової кризи або можливого його зменшення внаслідок економічного зростання несуть сторони кредитного договору.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, позивач послався тільки на істотний, на його думку, дисбаланс прав та обов`язків сторін за угодою.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних права та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення зокрема статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними з наступних підстав.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, у цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками невиконання зобов`язань за договором, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину.

З урахуванням вказаного та зокрема того, що упродовж тривалого часу позивач виконував умови спірного договору, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання вищенаведеного кредитного договору недійсним є спробою уникнути негативних наслідків через невиконання його умов.

Враховуючи похідний характер договору іпотеки та договору поруки, доводи апеляційної скарги щодо визнання недійсним договору іпотеки від 19 жовтня 2007 року та визнання недійсним договору поруки від 19 жовтня 2007 року є також безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні, яке ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що в момент підписання спірного кредитного договору позивача - апелянта було введено Банком в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту зводяться до переоцінки доказів, які, як на думку апелянта, свідчать про недійсність оспорених ним договорів, а тому є недоведеними. Апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Мастітого І.А. у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Мастістого Іллі Андрійовича, подану від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 листопада 2019 року

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе