Номер провадження: 22-ц/813/2469/19
Номер справи місцевого суду: 523/3630/18
Головуючий у першій інстанції Шепітко І.Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу

Поведьонкова Ірина Іванівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року, ухваленого під головуваннямсудді Шепітко І.Г., -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання іпотечного договору недійсним і зняття заборони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова І.І., посилаючись на те, що 21 серпня 2007р. між ОСОБА_1 і ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір про іпотечний кредит. Позичальнику надано грошові кошти у сумі 63 750,00 дол. США (що за курсом НБУ дорівнювало 321 937,50 грн.) під 12% річних на строк 156 місяців з поверненням не пізніше 21.08.2020р. для придбання двокімнатної квартири. Виконання позичальником кредитних зобов`язань забезпечувалось іпотечним договором. За договором купівлі-продажу квартири 21 серпня 2007р. позивач купив у ОСОБА_2 за 378 750,00 грн. двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1919 та у Державному реєстрі правочинів за № 2295062.

Позивач зазначив, що на початку іпотечного договору вказана дата «14 серпня 2007 року», а наприкінці: «21 серпня 2007 року». Також, згідно умов іпотечного договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, а на час укладення іпотечного договору вищевказана квартира була зареєстрована КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_2 . На підтвердження позовних вимог, позивач посилався на зазначений в іпотечному договорі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15485639, виданий КП «ОМБТІ та РОН» 06.08.2007р. ОСОБА_2 , тоді як право власності іпотекодавця на предмет іпотеки було зареєстровано лише 01.11.2007р. Тому, на думку позивача, іпотечний договір є недійсним.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , просив суд визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ПАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений 21 серпня 2007 року ПН ОМНОПоведьонковою І.І. Зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , накладену в порядку забезпечення кредитного договору та зареєстровану 21 серпня в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 277.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений ПН ОМНО Поведьонковою І.І., зареєстрований в реєстрі за №1926. Знято заборону відчуження предмета іпотеки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладену в порядку забезпечення кредитного договору та зареєстровану 21.08.2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 277

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що всі зазначені істотні умови оспорюваних договір іпотеки містить, а тому посилання суду на помилку в зазначенні реквізитів договору купівлі-продажу є безпідставними, оскільки підстава набуття права власності на предмет іпотеки не була на момент його укладення обов`язковою умовою іпотечного договору, відповідно до ст. 18 ЗУ «Про іпотеку». Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправомірно розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають обставинам справи, тому просив залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено суддю доповідача: Комлеву О.С. (а.с. 169).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 січня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня по листопад 2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Комлевої О.С. надійшло понад 700 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо призначення справи до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

В провадженні Одеського апеляційного суду справа перебуває з червня 2018 року (а.с. 75).

Справа призначалась до судового розгляду неодноразово.

В судові засідання, ОСОБА_1 , а також його представник ОСОБА_4 В.В жодного разу не з`являлися, про причини своєї неявки суд не повідомляли, апеляційний суд неодноразово надсилав на ім`я апелянта та його представника судові повістки, за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі та в позовної заяві, однак судові повістки поверталися на адресу суду з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Більш того, представник ОСОБА_3 за день до судового засідання, а саме 16.07.2019 року звернулась з заявою, в якої повідомляє суд про зміну адреси (а.с. 199).

Судом розгляд справи був відкладений на 06.11.2019 з направленням судових повісток за зазначеними адресами, а також за адресою вказаною ОСОБА_3 в своєї заяві, однак судова повістка була повернута з позначкою, про те, що адресат ОСОБА_3 за такою адресою не проживає (а.с. 205-206).

Також на адресу суду 05.11.2019 року, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з тим, що він бажає отримати правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В судове засідання, призначене на 06.11.2019 року ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_3 , не з`явилися, були сповіщені.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, та враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у результаті розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 , та його представника Основської В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «Державний ощадний банк України», дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, що колегія суддів вважає безумовною підставою для скасування судового рішення з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Малозначними справами в розумінні ч.6 ст. 19 ЦПК України є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) ціну позову;

2) значення справи для сторін;

3) обраний позивачем спосіб захисту;

4) категорію та складність справи;

5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;

6) кількість сторін та інших учасників справи;

7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що 16.03.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Ощадбанк», третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова І.І. про визнання іпотечного договору недійсним і зняття заборони.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.03.2018р. було відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова І.І. про визнання недійсним іпотечного договору та зняття заборон.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції у порушення вимог Закону неправомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України судом, не враховано значення справи для сторін: ціна кредитного договору є значною, а отже питання визнання недійсності іпотечного договору, що є похідним від основного зобов`язання значною мірою впливає на права АТ «Ощадбанк» в даному випадку як кредитора.

Крім того, спори щодо забезпечувальних правовідносин за своєю суттю відносяться до складних категорій справ виходячи з об`єму нормативно-правової бази, що регулює правовідносини та підлягає дослідженню; необхідності обґрунтування підстав позову достатніми доказами; можливістю порушення балансу прав сторін зобов`язання.

Згідно п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний позивачем іпотечний договір містить недостовірні дані щодо дати укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки та його реєстрації у Державному реєстрі правочинів, був укладений іпотекодавцем на об`єкт нерухомого майна, зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я іншої особи, тобто до державної реєстрації права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, яке надає право на розпорядження нерухомим майном.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Натомість позивач не обґрунтував, яким чином іпотечний договір порушує суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання позивача, щодо невірної дати укладення спірного договору, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21.08.2007р. між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1501/0312, відповідно до якого позичальнику було надано грошові кошти в сумі 63 750,00 дол. США зі сплатою 12,0% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 21.08.2020р.

В якості забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору, між Банком та ОСОБА_1 , 21.08.2007р. був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. та зареєстрований за Р№)926, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатна квартиру, загальною площею 47.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2007р., укладеним з ОСОБА_2 та посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., зареєстрованим в реєстрі за №1919.

Право власності на предмет іпотеки зареєстровано ОСОБА_1 05.11.2007р., про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.11.2007р. за №16532598.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ч.2 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави.

Пунктом 1 статті 5 Закону України «Про іпотеку» (станом на дату укладення оспорюваного договору іпотеки) визначені умови, за яких нерухоме майно може бути предметом іпотеки:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Проте ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передбачає виключення наступного змісту: предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердиш право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Подібна можливість також передбачено і в п.6 ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції від 14.01.2006р.) - іпотечний договір, предметом іпотеки за яким с нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» (станом на дату укладення договору іпотеки) угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації. Посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують прав власності на майно, що відчужується або заставляється. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.

Іпотечні договору, предметом іпотеки за якими є нерухомість, яка належить третім особам і стане власністю іпотекодавця після укладання такого договору, посвідчуються до моменту оформлення встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість.

Таким чином, на момент укладення Договору іпотеки від 21.08.2007р. була передбачена можливість передавати в іпотеку майно, право власності на яке не зареєстроване за іпотекодавцем в установленому законом порядку, що цілком відповідає специфіці кредитних правовідносин, оскільки майно, що передається в іпотеку, зазвичай придбавається за рахунок отриманих в кредит коштів.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає, що в іпотечному договорі містяться недостовірні дані щодо дати укладення договору.

Проте, з іпотечного договору вбачається, що іпотечний договір був підписаний та укладений 21 серпня 2007 року у присутності приватного нотаріуса Поведьонковою І.І.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, та прийшов до помилкового висновку щодо визнання недійсним іпотечного договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку», визначені істотні умови, необхідні для дійсності договору іпотеки: 1) відомості про іпотекодавця та іпотекодержателя; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Всі зазначені істотні умови оспорюваний договір іпотеки містить, а тому посилання суду на помилку в зазначені дати оскаржувапного договору є безпідставними, оскільки підстава набуття права власності на предмет іпотеки не була на момент його укладення обов`язковою умовою іпотечного договору відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

До того ж п.п. 3 п.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», надається альтернативна можливість вказати в договорі іпотеки або достатній для ідентифікації предмету іпотека опис, або його реєстраційні дані, однак жодним чином реєстраційні дані самі по собі не є істотними умовами договору.

Судом першої інстанції не були враховані вищезазначені обставини, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у рахуванням того, що апеляційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню, судом вирішується питання з приводу стягнення на користь апелянта судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції у розмірі 1057 гривень.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», який змінив назву на акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року скасувати. Постановити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівнапро визнання іпотечного договору недійсним і зняття заборони залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень судових витрат за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк