Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/9380/16-ц

провадження № 61-30241св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква,

відповідачі: виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Кошель Б. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2017 року у складі суддів: Таргоній Д. О., Верланова С. М., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (далі - КЕВ м. Біла Церква) звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про скасування рішення, визнання ордеру та договору дарування недійсними, виселення.

Позов мотивовано тим, що у 1994 році лейтенант Збройних сил України ОСОБА_2 . отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , як постійне житло, із зняттям з квартирного обліку, яку в подальшому приватизував. У 2016 році, у зв`язку з поліпшенням житлових умов, ОСОБА_2 виявив бажання здати вказану квартиру, і отримав відповідно довідку про її розприватизацію.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 98 від 22 березня 2016 року прийнято спірну квартиру до комунальної власності територіальної громади і 15 червня 2016 року видано ОСОБА_3 ордер № 001481 на її заняття. ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 приватизував та за договором дарування від 01 липня 2016 року подарував відповідачу ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області порушено порядок розподілу жилого приміщення, унаслідок чого прийнято рішення про передачу квартири, яка відноситься до житлового фонду Міністерства оборони України, на підставі якого спірну квартиру незаконно передано відповідачу ОСОБА_1 , КЕВ м. Біла Церква, уточнивши позовні вимоги, просив скасувати пункт 2.2. рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 червня 2016 року № 252 та визнати недійсним ордер від 15 червня 2016 року № 001481 на вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір дарування спірної квартири № НОМЕР_1 , укладений 01 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , виселети ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження належності спірної квартири фонду Міністерства оборони України, та не доведено, що скасування приватизації вказаної квартири і подальше її виділення проведено із порушенням визначеного законодавством порядку розподілу жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2017 року, апеляційну скаргу КЕВ м. Біла Церква відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2017 року КЕВ м. Біла Церква подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги докази, надані стороною позивача на підтвердження того, що спірна квартира належить до житлового фонду Міністерства оборони України, поліпшення житлових умов ОСОБА_4 здійснено саме органом Міністерства оборони України, а не відповідачем, а тому саме такому органу має бути повернута спірна квартира. Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області порушено порядок розподілу жилого приміщення, що призвело до незаконної передачі квартири ОСОБА_3 , який через сім днів після отримання свідоцтва про право власності подарував квартиру ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 05 лютого 2018 року відзиві, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області просить касаційну скаргу, яку вважає безпідставною, залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які є законними, обґрунтованими та такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу № 357/9380/16-ц за позовом КЕВ м. Біла Церква до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про скасування рішення, визнання ордеру та договору дарування недійсними, виселення передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 31 серпня 1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 255 від 25 серпня 1994 року «Про заселення вільних квартир у місті, переоформлення особових рахунків на квартири та обмін жилою площею мешканців міста», ОСОБА_2 , військовослужбовцю, розподілено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , як постійне житло із зняттям з квартирного обліку та видано ордер від 31 серпня 1994 року № 000507 на вселення.

09 лютого 1999 року ОСОБА_2 приватизував вказану квартиру та отримав свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 09 лютого 1999 року.

Приватизація житла ОСОБА_2 здійснена не КЕВ м. Біла Церква, а комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква, що підтверджує належність спірної квартири до комунальної власності міста.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 98 від 22 березня 2016 року, прийнятим за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 16 березня 2016 року про скасування приватизації квартири АДРЕСА_1 , скасовано приватизацію спірної квартири та передано її у комунальну власність міста.

02 червня 2016 року на засіданні громадської комісії з житлових питань прийнято рішення про надання квартири АДРЕСА_1 інваліду Великої вітчизняної війни ОСОБА_3 , яке затверджено рішенням виконавчого комітету № 252 від 14 червня 2016 року.

15 червня 2016 року ОСОБА_3 видано ордер № 001481 на вселення у вказану квартиру, яку останній приватизував і за договором дарування від 01 липня 2016 року подарував ОСОБА_1

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Тимчасовим Положенням про порядок передачі громадянами житла, що перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 червня 1995 року N 24, визначено порядок передачі громадянами, у яких підійшла черга на одержання жилого приміщення і які виявили бажання одержати житло у державному чи комунальному житловому фонді на умовах, передбачених частиною другою статті 48 ЖиК України, належного їм на праві приватної власності будинку (квартири і кімнати в квартирі) органу, який здійснює поліпшення їх житлових умов.

Пунктами 2, 3, 4 вказаного Положення передбачено, що громадяни, які виявили бажання одержати житло в межах встановленої норми жилої площі в одному населеному пункті, подають до органу, який здійснює поліпшення житлових умов заяву за встановленою формою (додається) та правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності) на будинок, квартиру, кімнату в квартирі і відповідний документ про реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Для поліпшення житлових умов особі, що передає квартиру, право власності на яку набуто шляхом її приватизації, орган, який здійснює поліпшення житлових умов, на підставі заяви цієї особи в місячний термін приймає письмове рішення про прийняття житла до комунальної чи державної власності. Про це заявнику надсилається повідомлення у п`ятиденний термін з копією зазначеного рішення. Орган приватизації на підставі цього рішення протягом трьох днів скасовує за заявою особи, житлові умови якої поліпшуються, рішення про приватизацію житла та анулює свідоцтво про право власності на приватизовану квартиру. До заяви додаються копія рішення про прийняття житла до комунальної чи державної власності та оригінал свідоцтва про право власності. Оригінал свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру з відміткою органу приватизації "Анульовано", завіреною печаткою цього органу, повертається заявнику.

Як встановлено, судами, ОСОБА_2 16 березня 2016 року звернувся до голови Білоцерківської міської ради Київської області із заявою про розприватизацію квартири АДРЕСА_1 , за результатами розгляду якої виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області 22 березня 2016 року прийняв рішення № 98 на підставі якого проведено розприватизацію спірної квартири й передано її у комунальну власність міста.

Вказане рішення виконавчого комітету є чинним, й позивачем не оскаржується.

Установивши, що КЕВ м. Біла Церква не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира належить до житлового фонду Міністерства оборони України, й відповідно скасування її приватизації та подальше надання ОСОБА_3 здійснено виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області із порушенням законодавчо визначеного порядку розподілу жилих приміщень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення виконавчого комітету та визнання недійсним ордеру на жиле приміщення.

З огляду на викладене не підлягають задоволенню й позовні вимоги КЕВ м. Біла Церква до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та виселення.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Отже, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову КЕВ м. Біла Церква.

Доводи КЕВ м. Біла Церква, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко