ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6268/19 Справа № 199/6397/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що у період з 01 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року вона надала відповідачу в борг позику у розмірі 500,00 доларів США, що в еквіваленті становить 13 505,00 гривень, та підтверджується розпискою від 14 травня 2018 року, написаною та підписаною власноручно відповідачем.

23 листопада 2017 року вона надала в борг відповідачу позику в розмірі 800,00 доларів США та грошовим переказом Moneygram System 3 200,00 доларів США, а також 80 доларів США - сплата послуг за грошовий переказ Moneygram System, що підтверджується розпискою від 23 листопада 2017 року, написаною та підписаною власноручно відповідачем, та випискою, наданою Moneygram System від 27 листопада 2017 року, що в еквіваленті становить 110 200,80 гривень.

Загальна сума позики склала 4 580,00 доларів США, що в еквіваленті становить 123 705 гривень 80 копійок, згідно з курсом НБУ станом на 03 серпня 2018 року.

Час повернення позики не визначено.

Нею було надіслано відповідачу письмову вимогу про повернення боргу в повному обсязі в строк до 15 серпня 2018 року, однак відповідач борг так і не повернув.

У зв`язку із вищезазначеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 23 листопада 2017 року та борг за договором позики від 14 травня 2018 року, а також витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 4 080,00 доларів США, що в еквіваленті становить 110 200,80 гривень; борг за договором позики від 14 травня 2018 року в сумі 500,00 доларів США, що в еквіваленті становить 13 505,00 гривень, а всього 4 580,00 доларів США, що в еквіваленті становить 123 705 гривень 80 копійок, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 237,06 гривень, а всього 124 942 (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот сорок дві) гривні 86 копійок.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновків про наявність невиконаного відповідачем боргового зобов`язання, оскільки справжня правова природа укладеного між сторонами договору не була встановлена, так як позивачу він надавав правові послуги та захищав її інтереси в Дніпровському апеляційному суді до січня 2019 року, тому розписки складались в підтвердження отримання коштів за роботу адвоката, у зв`язку із цим не зазначався термін повернення грошових коштів.

03 липня 2019 року позивач в порядку, передбаченому положеннями ст.360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на те, що обов`язок з повернення боргу залишився у відповідача по сьогоднішній день, оскільки твердження про надання правових послуг не має ніякого відношення до погашення заборгованості та не свідчить про виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 01 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року ОСОБА_2 надала відповідачу в борг позику у розмірі 500,00 доларів США, що в еквіваленті становить 13 505,00 гривень, та підтверджується розпискою від 14 травня 2018 року (оригінал розписки на а.с.91).

23 листопада 2017 року позивач надала в борг відповідачу позику в розмірі 800,00 доларів США та грошовим переказом Moneygram System 3 200,00 доларів США, а також 80 доларів США - сплата послуг за грошовий переказ Moneygram System, що підтверджується розпискою від 23.11.2017 року (оригінал розписки на а.с.90), та випискою, наданою Moneygram System від 27.11.2017 року (а.с. 60), що в еквіваленті становить 110 200,80 гривень.

Загальна сума позики склала 4 580,00 доларів США, що в еквіваленті становить 123 705 гривень 80 копійок, згідно з курсом НБУ станом на 03.08.2018.

Час повернення позики не визначено.

07 серпня 2018 року позивачем було надіслано відповідачу письмову вимогу про повернення боргу в повному обсязі в строк до 15.08.2018 року, що підтверджується фіксальним чеком та описом вкладення (а.с. 10). Відповідач борг не повернув.

Встановивши вищевказані обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 526, 625, 1046,1047,1049 ЦК України, прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають матеріалам справи та вимогам чинного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Вимогами ст.ст.526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сумму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обвязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграма, якими обмінялися сторони. Правочин ввжається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання борником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи, що узгоджується з правовими висновками висловленими у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15.

За змістом ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Зазначені вимоги статті закріплюють право боржника на отримання доказів, що підтверджують виконання зобов`язання.

Підтвердження виконання зобов`язання має відбуватись у спосіб, встановлений ст. 545 ЦК України, у тому числі видачею кредитором на вимогу боржника розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі, повернення кредитором боржнику боргового документу, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності невиконаного відповідачем боргового зобов`язання, у зв`язку із виконання відповідачем правових послуг адвоката, не заслуговують на увагу суду та позбавлені юридичного обґрунтування, надумані та безпідставні, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на невідповідність змісту розписок вимогам законодавства, оскільки в них не зазначався термін повернення грошових коштів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в розписці, складеній 14 травня 2018 року, зазначено про повернення боргу за домовленістю.

07 серпня 2018 року позивачем було надіслано відповідачу письмову вимогу про повернення боргу в повному обсязі в строк до 15.08.2018 року, що підтверджується фіксальним чеком та описом вкладення (а.с. 10). Відповідач борг не повернув.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення висновки суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова