Справа № 183/7929/18
№ 2/183/1438/19
18 червня 2019 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Устименко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення, -
Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування свого позову БУ № 1 Гвардійської КЕЧ району зазначають, що в грудні 2008 року військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 була надана для постійного проживання службова квартира АДРЕСА_2 . Крім отриманого службового приміщення, ОСОБА_1 брав участь в приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_3 у 2001 році. Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 01 жовтня 2014 року № 87-ПМ, відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», старший сержант ОСОБА_1 був звільнений у запас за п. 1 п.п. «е», але службову квартиру не здав і добровільно квартиру звільняти не бажає.
Між тим, позивач зазначає, що Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081, передбачає обов`язок виселення військовослужбовця зі службового приміщення з членами сім`ї при звільненні з військової служби, а Інструкція про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затверджена наказом Міністра оброни України № 737 від 30.11.2011 року передбачає, що особа, звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню із службового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством». Не дивлячись на такі вимоги нормативних актів, відповідач добровільно виселитися зі службового жилого приміщення не бажає, тому позивач просять виселити відповідача з наданого службового жилого приміщення жилої квартири, що розташована в АДРЕСА_4 та стягнути з відповідача судовий збір.
21 січня 2019 року ухвалою суду відкрите провадження у справі.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 повідомлений належним чином про місце, дату і час розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України у встановленому законом порядку в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин.
Відповідачем не надано відзиву на позов, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
В судовому засіданні встановлено, що житлова квартира за АДРЕСА_2 являється житловим фондом Міністерства Оборони і віднесена до категорії службових.
На підставі службового ордеру №78 від 30 грудня 2008 року зазначена вище квартира була надана ОСОБА_1 (а.с. 4), який, у відповідності до ч.1 ст. 58 ЖК України, являється єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових..
У відповідності з положеннями 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У всіх випадках визнання тієї чи іншої дії як способу захисту пов`язується із зазначенням в нормативних актах. Спосіб захисту також визначають як конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав і вплив на правопорушника.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч. 1 ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:
- інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті;
- учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії;
- сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби;
- сім`ї військовослужбовців;
- інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;
- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;
- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів;
- членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення;
- інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , у відповідності до довідки, виданої Артемівською міською радою від 07 березня 2008 року, брав участь в приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_3 у 2001 році (а.с. 7)
У відповідності до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 жовтня 2014 року № 87-ПМ, старший сержант ОСОБА_1 з 03 жовтня 2019 року виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення, зобов`язаний був здати житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 5).
У відповідності до п.п. 20, 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. N 1081 військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання. При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством.
Судом встановлено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець ОСОБА_1 не звільнив займаного ним службового житлового приміщення, він не відносять до категорії осіб, визначених ст. 125 ЖК України, які не підлягають виселенню, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, ОСОБА_1 підлягає виселенню і службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати в сумі 1762,00 грн.
Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 76-81, 89, 258-259, 263-268, 274, 281, 282 ЦПК України, суд,-
Позов Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення задовольнити.
Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зі службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь будинкоуправління АДРЕСА_5 судовий збір у розмірі 1762 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через канцелярію Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.