Головуючий в 1інстанції Костромітіна О.О. Доповідач: Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», ОСОБА_3 , Служба у справах дітей по Лівобережному району Маріупольської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

07 лютого 2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 2859 від 05.11.1982 року. Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_1 за вищевказаною адресою прописані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 . Згідно з актом, складеним ЖКП «Азовжитлокомплекс» 15.12.2010 року, в спірній квартирі зареєстрована відповідач, яка не мешкає в квартирі з 2008 року. Особистих речей відповідача в квартирі немає, комунальні платежі вона не сплачує. У зв`язку з тим, що відповідач не знімається з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири добровільно, він звернувся до суду.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені і ОСОБА_2 визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2017 року заочне рішення від 24 березня 2011 року скасовано.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені: ОСОБА_2 визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 37 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд неправильно встановив обставин справи - відповідач змушена була не проживати в квартирі, а не тому що не була зацікавлена в цьому житлі. З позивачем склалися напружені відносини, він перешкоджав їй проживати в квартирі, змінив замки, тому проживала за іншою адресою у баби. Скористувавшись цим, позивач незаконно приватизував квартиру.

Судом не враховано, що відповідач не має іншого житла. В Києві вона проживає в орендованому приміщенні, тому не має можливості зареєструвати ані своє, ані малолітньої дитини місце проживання.

Суд не врахував інтереси малолітньої дитини відповідача - дитина зареєстрована за адресою позивача, в той час, як рішенням суду її матір визнана такою, що втратила право користування цим житлом.

Судом порушені норми процесуального закону щодо обґрунтованості рішення у зв`язку із невірною оцінкою доказів, наданих позивачем, які не є належними і достатніми. Рішення ухвалено на припущеннях.

Судом порушено принцип диспозитивності. В позовній заяві не вказано, яке саме право має втратити позивач за проханням позивача - зазначено про визнання такою, що втратила право на житлову площу. Суд незаконно уточнив позовні вимоги і вийшов за межі позову, коли вирішив, що відповідач втратила право користування житлом, а не будь-яке інше.

Сторони до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином - телефонограмами, зареєстрованими у журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 206-211, поштою, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень з повістками до суду.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву із проханням розглянути справу без його участі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Літвін Л.П. надала суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з її виїздом за межі Маріуполя.

Представник особи, що подала апеляційну скаргу - відповідача ОСОБА_4 - адвокат Косенко С.С. надав суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі. Просив справу без його участі не розглядати.

Відмовляючи у задоволені клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія зважує на таке.

Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 .

Представники сторін, які є адвокатами, заявили про відкладення розгляду справи, але будь-яких документальних підтверджень обставин, які вказували у заявах, апеляційному суду не надали. Отже, встановити поважність причин неявки представників у суду немає можливості.

Представник позивача не скористався й правом на подання відзиву, про яке було зазначено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

В свою чергу, апеляційній суд відповідно до ч.1. ст. 267 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотань представників позивача та відповідача про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1934 року народження, як квартиронаймач, син ОСОБА_1 (позивач), 1969 року народження, племінниця ОСОБА_2 (відповідач), 1986 року народження, що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 . Дана квартира була видана ОСОБА_1 , 1934 р.н., на підставі ордеру від 05.11.1982 року. Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі 09.06.1989 року, відповідач ОСОБА_2 - 24.06.2003 року (а.с.8).

Рішенням Маріупольської міської ради Орджонікідзевської районної адміністрації колегії районної адміністрації від 26.05.2004 року № 104/2 ОСОБА_1 , 1969 р.н., який мешкає за адресою АДРЕСА_2 призначено піклувальником неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 проживає в державній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , де мешкає разом з дядьком та дідусем. Власного майна дитина не має. ОСОБА_5 мешкає з бабусею ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_3 . Закріплено за неповнолітньою ОСОБА_7 частину житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.21).

З виписки рішення виконкому Орджонікідзевського району народних депутатів № 379 від 21 грудня 2011 року вбачається, що у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_1 відкритий особистий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , сім`я складається з одного чоловіка ( а.с.69).

Відповідно до копії особистого рахунку № НОМЕР_2 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 квартиронаймач, його донька ОСОБА_9 , остання вибула 15.04.2011 року. (а.с.56). Дані відомості підтверджуються інформацією Департаменту Адміністративних послуг Лівобережного району Маріупольської міської ради (а.с.68).

Відповідно до свідоцтва право власності від 26.01. 2012 року кв. АДРЕСА_1 належить на підставі приватної власності ОСОБА_1 (а.с.72, 73).

Позивач ОСОБА_1 був інвалідом першої групи, є інвалідом другої групи внаслідок трудового каліцтва.( а.с.6-7), внаслідок чого перебував на лікуванні тривалий час протягом 2009-2011 років, що підтверджується копіями медичних документів (а.с.74-83). Данні відомості узгоджуються с поясненнями свідка ОСОБА_10 , який суду пояснював, що протягом лікування позивача він ходив кормив кішку в квартирі, де проживав ОСОБА_11 , та він не бачив в квартирі відповідачку та її речі.

Квитанціями про сплату комунальних послуг підтверджується, що саме позивач сплачує комунальні послуги в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.84-103).

Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачкою виникли під час знаходження квартири в будинку державного житлового фонду, то суд при вирішенні спору по суті застосовував норми права, які регулювали правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, закріплені в главі 2 ЖК Української РСР.

Судом також встановлено, що згідно з актом, складеним ЖКП «Азовжитлокомплекс» 15 грудня 2010 року, в квартирі АДРЕСА_1 на момент перевірки квартири ОСОБА_2 не проживає. Зі слів сусідів вона не мешкає з 2008 року (а.с.10). Аналогічна інформація викладена в акті від 30.08.2017 року, складеному КСН Азовстальський (а.с.58).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 29 червня 2018 року (а.с.173).

Відповідно до медичних документів, які відповідач надавала суду в обґрунтування поважності причин неявки до судового розгляду, зазначено, що ОСОБА_12 проживає АДРЕСА_4 , що також підтверджується договором оренди, який було надано відповідачем, і декларацією про вибір лікаря, який надає первину медичну допомогу (а.с. 130-132,141, 171,174).

Згідно з положеннями ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення на протязі шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.

У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п.10 керівних роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень процесуального закону судом першої інстанції досліджені докази, надані сторонами, в тому числі перевірений акт від 30.08.207 року, підписаний сусідами позивача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про те, що відповідач не проживає в квартирі позивача (т.1 а.с.58).

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили суду обставини, на які посилався позивач: пояснили, що ОСОБА_2 з 2008 року у спірній квартирі не проживає.

Разом з тим, як вбачається зі справи, свідок з боку відповідача ОСОБА_16 вказаних обставин не спростувала, оскільки підтвердила, що відповідач з 2011 року не проживає в спірній квартирі, в неї був конфлікт із позивачем, і що вона проживає і працює у Києві. Свідок кілька разів була із відповідачем у квартирі дядька - позивача у справі.

Поясненням свідка ОСОБА_16 суд дав мотивовану оцінку, проаналізувавши докази в сукупності, і відкинув такі докази, оскільки вони не спростовують обставин, на які посилається позивач і не дають підстав вважати, що відповідач не втратила право користування в квартирі за вищезазначеною адресою.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше року без поважних причин.

Такі обставини відповідачем не спростовані.

Колегія суддів перевірила матеріали справи, доводи апеляційної скарги, і вважає, що такий висновок суду про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування в квартирі АДРЕСА_1 , є обґрунтованим з урахуванням встановлених обставин, і не спростований відповідачем.

Апеляційним судом перевірені доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки судом першої інстанції доказів.

Вбачається, що судом надана цілком мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно встановив обставин справи - відповідач змушено не проживала в квартирі з поважних причин, а не тому, що не була зацікавлена в цьому житлі - не знайшли свого підтвердження ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи. Крім того, такі твердження відповідача були предметом розгляду суду першої інстанції, суд надав їм мотивовану оцінку, викладену в рішенні.

Неможливо погодитися й з твердженнями апеляційної скарги про порушення судом принципу диспозитивності у зв`язку із тим, що в позовній заяві не вказано, яке саме право має втратити позивач за проханням позивача , а викладено тільки прохання про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу. На думку відповідача суд незаконно уточнив позовні вимоги і вийшов за межі позову, коли вирішив, що відповідач втратила право користування житлом, а не будь-яке інше. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Крім того, в позовній заяві позивач однозначно і конкретно посилається на ст. 71 ЖК України, в якій закріплені саме умови зберігання права користування жилим приміщенням, отже, висновки суду в цій частині також є правильними.

Посилання відповідача, що суд не врахував інтереси її малолітньої дитини, не є слушними, дитина народилася в неї тільки 27 червня 2018 року, і ця обставина ніяк не впливає на право відповідача на користування спірним жилим приміщенням, яке оспорює позивач з 2011 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2019 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

С.А. Зайцева

Л.М. Кочегарова