Справа № 161/7810/19
Провадження № 2/161/2291/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.

секретаря Самолюк І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТзОВ «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 10.01.2019 року між дочкою ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий Центр» був укладений кредитний договір №10.01.2019-100005143 на суму 3000 грн. з терміном погашення до 23.01.2019 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 840 грн., що становить 28% за 14 днів користування кредитом. Вважає, що даний договір є недійсним з тих підстав, що на момент укладення договору дочка ОСОБА_2 була неповнолітньою та проживала разом із нею, перебувала на її утриманні. Також вказала, що не схвалювала вчинення дочкою вказаного правочину.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати недійсним укладений 10.01.2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий Центр» кредитний договір №10.01.2019-100005143 на суму кредиту 3000 грн.

Будучи присутніми в судових засіданнях позивач та її представник заявлені вимоги підтримали. 13.11.2019 року подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Просили суд позов задовольнити із вказаних у заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. У наданому суду 05.06.2019 року відзиві на позовну заяву та 18.10.2019 року запереченнях просив суд в задоволенні позову відмовити.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 вданим 15.03.2002 року (а.с. 9).

Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами, 10.01.2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір №10.01.2019-100005143, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 3000 грн. з процентами за користування кредитом в розмірі 840 грн., що становить 28% в процентному значенні за чотирнадцять днів користування кредитом, до 23.01.2019 року включно (а.с. 5).

Як ствердила в судовому засіданні позивач про вчинення правочину її неповнолітньою дочкою їй стало відомо 18.04.2019 року.

10.05.2019 р. ОСОБА_1 була направлена відповідачу претензія, в якій вона вказала, що не була проінформована та не схвалювала вчинення дочкою ОСОБА_2 вказаного кредитного договору (а.с. 8).

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами договору виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами ст..1054 ЦК України, в силу якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У той же час, згідно загальних засад цивільного законодавства, правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У свою чергу, в силу вимог ст..30 даного кодексу, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 32 ЦК України передбачено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

При цьому, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника.

Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.

Із матеріалів справи слідує, що станом на момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 була неповнолітньою, оскільки досягла лише 16-річного віку, а відтак остання була наділена неповною цивільною дієздатністю, тобто могла лише вчиняти дії, передбачені ст..ст.31,32 ЦК України.

У свою чергу на вчинення неповнолітнім інших, не передбачених ст..ст.31,32 ЦК України правочинів, вимагається обов`язкова згода батьків або піклувальників.

Водночас, як зазначали позивач та її представник, ОСОБА_2 своєї згоди на укладення кредитного договору від 10.01.2019 р. мати не надавала. При цьому, жодних доказів, які б свідчили про надання нею такої згоди чи подальшого схвалення нею даного правочину, матеріали справи не містять.

У той же час, посилання ТОВ «Споживчий Центр» на те, що укладення між сторонами оспорюваного кредитного договору не виходить за межі дрібного побутового правочину судом оцінюється критично з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст..31 ЦК України, неповнолітня особа має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини.

При цьому правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Водночас, як свідчать матеріали справи та вказує відповідач, ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 3000 грн.. Також в обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що за користування кредитними коштами згідно умов договору останній встановлено проценти за користування кредитом в розмірі 840 грн., що становить 28% в процентному значенні за 14 днів користування кредитом.

За таких обставин, із урахуванням відсоткової ставки процентів за користування кредитними коштами, а також складності змісту кредитних правовідносин, у тому числі що стосується наслідків невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, укладення кредитного договору у будь-якому разі не можна віднести до дрібного побутового правочину.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст..222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

З огляду на те, що укладений неповнолітньою ОСОБА_2 кредитний договір до дрібного побутового правочину віднести не можна, суд вважає, що такий правочин вчинений останньою поза межами її цивільної дієздатності. У той же час будь-яких відомостей про те, що батьками неповнолітньої ОСОБА_2 було надано згоду на укладення даного правочину, відповідачем суду не надано.

Також матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наступне схвалення батьками ОСОБА_2 даного оспорюваного правочину.

У свою чергу, згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 було відомо про вчинення ОСОБА_2 правочину 09.04.2019 року, а претензію позивачем було подано 10.05.2019 року, тобто через 1 місяць 1 день, що свідчить про схвалення нею укладеного між її дочкою та відповідачем правочину, суд до уваги не бере, оскільки 09 травня 2019 року є офіційним вихідним днем.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, строк передбачений ч. 1 с. 221 ЦК України позивач ОСОБА_1 не пропустила і у встановленому законом порядку заявила претензію відповідачу щодо правочину та звернулась з відповідним позовом до суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі ст.ст. 31,32, 203 - 210, 215, 222 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-82, 89, 259,263-265, 273 ЦПК України ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір від 10 січня 2019 року № 10.01.2019-100005143, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн.. 40 коп.).

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання АДРЕСА_1 .

Відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», , адреса місцезнаходження м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А .

Повний текст рішення складено та підписано 15 листопада 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк