Номер провадження: 22-ц/813/4358/19
Номер справи місцевого суду: 522/9557/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Томашевського Р.М.,

адвоката відповідача ТОВ «Добробут ЛТД» - Чукітової В.В.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 О ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобовязання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Добробут ЛТД», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобовязання не чинити перешкоди в здійсненні права власності, виселення та вселення.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між позивачем та ТОВ «Інвест-Прогрес» було укладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11 січня 2006 року, а 10 серпня 2006 року була укладена додаткова угода до договору про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006р.. За умовами договору позивач зобов`язалась проінвестувати будівництво, а ТОВ «Інвест-Прогрес» передати майнові права на квартиру будівельний АДРЕСА_1 .

03 березня 2009 року було укладено додаткову угоду до договору про інвестування, якою зобов`язання за договором ТОВ «Інвест-Прогрес» було передано до ТОВ «Добробуд ЛТД». Додаткова угода підписана позивачем ОСОБА_1 , ТОВ «Інвест-Прогрес» та ТОВ «Добробуд ЛТД».

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010р., яким було викладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006 р. у новій редакції. Відповідно до умов якого позивач мала отримати у власність від ТОВ «Добробуд ЛТД» квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 76,1 кв.м., житловою 59,0 кв.м..

Однак вказану квартиру позивач не отримала, так як вона була передана ТОВ «Добробуд ЛТД» у власність ОСОБА_6 , яка в свою чергу згодом продала її ОСОБА_7 ..

На підставі зазначеного, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» в судовому засідання позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, вважаючи його незаконним та необґрунтованим.

Інші учасники справи повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, до суду не з`явились, пояснень не надали.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Томашевський Р.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_6 не з`явилась, але про розгляд справи вона сповіщалась належним чином та завчасно. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Статтями 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України власник майно може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України).

Згідно ст. 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 11 ЦК України).

За правилами частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 387 та частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Інвест-Прогрес» було укладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11 січня 2006 року, 10 серпня 2006 року була укладена додаткова угода до договору про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006р., за умовам яких позивачка зобов`язалась проінвестувати будівництво, а ТОВ «Інвест-Прогрес» передати майнові права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 м АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 16 - 19).

03 березня 2009 року було укладено додаткову угоду до договору про інвестування Г1/И-98 від 11 січня 2006 року, якою було передано зобов`язання ТОВ «Інвест-Прогрес» за договором до ТОВ «Добробуд ЛТД», яка підписана позивачкою, ТОВ «Інвест-Прогрес» та ТОВ «Добробуд ЛТД» (т. 1, а. с. 23).

22 листопада 2010 року між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Добробуд ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113, яким було викладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11 січня 2006 року в новій редакції та передбачено, що ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язується передати у власність позивача безумовне майнове право на новозбудоване майно, що після державної реєстрації стає правом власності інвестора на новозбудоване майно як на нерухомість. Новозбудоване майно квартира будівельний номер НОМЕР_1 розрахунковою площею 75,19 кв.м., що розташована на 14-му АДРЕСА_5 № АДРЕСА_6 (т. 1, а. с. 24-27).

У пункті 5.3. договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010р. передбачено, що ОСОБА_1 сплатила інвестицію у розмірі 491 678,70 грн. ТОВ «Інвест-Прогрес» та зобов`язана залишок своєї інвестиції у розмірі 41 808,35 грн. на рахунок ТОВ «Добробуд ЛТД» до 25.11.2010р. (пункт 5.5. договору).

У розділі 5 договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22 листопада 2010 року зазначено, що розмір інвестиції автоматично коригується у відповідну сторону на підставі технічної документації виготовленої БТІ. Майнові права за договором передаються після повної сплати інвестиції ОСОБА_1 (пункт 6.1. договору).

У 2014 році позивачка ОСОБА_1 отримала лист з якого дізналась про здійснення необхідної доплати у розмірі 3 165 доларів США у зв`язку із збільшенням загальної площі об`єкту. ОСОБА_1 не погодилась із зазначеною вимогою у зв`язку із тим, що як вона встановила площа об`єкта збільшилась не до 77,30 кв.м., а до 76,10 кв.м. та зверталась до ТОВ «Добробуд ЛТД» про досудове врегулювання спору в усному порядку.

06 вересня 2010 року між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1, предметом якого є новозбудоване майно квартира будівельний № АДРЕСА_7 розрахунковою площею 75,00 кв.м АДРЕСА_8 поверсі об`єкту будівництва (т. 1, а. с. 71-76).

23 травня 2014 року угодою про заміну сторони у договорі купівлі продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1 від 06.09.2010р., укладеною між ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , замінено сторону договору ОСОБА_8 на ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 77) та укладено нову редакцію договору купівлі продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1, предметом якого є новозбудоване майно квартира будівельний № АДРЕСА_7 розрахунковою площею 75,00 кв.м., АДРЕСА_8 поверсі об`єкту будівництва (т. 1, а. с. 78 - 82), а 17 грудня 2014 року укладена додаткова угода до нової редакції договору від 23 травня 2014 року, де зазначено, що новозбудоване майно квартира АДРЕСА_9 площею 76,1 кв.м., АДРЕСА_10 (т. 1, а. с. 83).

18 квітня 2018 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передає у власність, а покупець приймає квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати, загальна площа 76,1 кв.м., житлова площа 59 кв. м. (т. 1, а. с. 70).

Відчужувана квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1 від 06.09.2010р., укладеному між ТОВ «Добробут ЛТД», ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , нової редакції договору від 23.05.2014р., укладеному між ТОВ «Добробут ЛТД» та ОСОБА_6 , додаткової угоди до нової редакції договору від 17.12.2014р., укладеної між ТОВ «Добробут ЛТД» та ОСОБА_6 , акту прийомупередачі від 17.12.2014р. між ТОВ «Добробут ЛТД» та ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 71-84).

Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.12.2017р., номер запису про право власності: 24295115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (т. 1, а. с. 101-104).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що після здачі будинку до експлуатації позивачка ОСОБА_1 не виконала умови договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22 листопада 2010 року, щодо повної сплати інвестиції й не доплатила 3 165 доларів США у зв`язку із збільшенням загальної площі об`єкту, тому у ТОВ «Добробуд ЛТД» не виникли зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010р. щодо передачі майнових прав позивачці, квартири під будівельними номерами 113 та 112/1 є різним нерухомим майном, оскільки мають різни будівельні номери та різну розрахункову площу відповідно 75,19 кв.м. та 75,0 кв.м.. Позивачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено наявність фактичних та правових підстав для визнання недійсним правочину: договору купівлі-продажу майнових прав №1/14-112/1 від 06 вересня 2010 року, укладеного між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_6 , визнання за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 76, 1 кв.м., житловою площею 59,0 кв.м. та витребування із чужого незаконного володіння на її користь шляхом зобов`язання ОСОБА_7 усунути та не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_9 та вселення її в спірну квартиру.

Посилання адвоката Томашевського Р.М. в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що позивачка ОСОБА_1 повністю оплатила інвестиції за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010р., тому ТОВ «Добробуд ЛТД» був зобов`язаний передати їй спірну квартиру й вона правомірно набула право власності на спірну квартиру та має повне право витребувати цю квартиру у ОСОБА_7 , не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як роз`яснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_1 була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, правомірність набуття

права власності на спірну квартиру за договором інвестування житла та неправомірність передачі вказаної квартири ОСОБА_9 , а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, а саме, те, що позивачка не набула права власності на новозбудоване майно - спірну квартиру.

Проте, ні позивачкою ОСОБА_1 , ні її представником ОСОБА_5 в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження підстав заявленого позову.

У пунктах 5, 23 26 постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно статті 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

У пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно статтей 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 392, 331 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 дійшов до наступного правового висновку, а саме, «частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року №978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року №1560-XII.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Враховуючи, що забудовник відповідно до умов договору інвестування передав за актом позивачці нежитлові приміщення та звернувся до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами висновок суду про необхідність захисту прав позивачки шляхом визнання за нею права власності на новостворене майно на підставі статті 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованим.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України».

У постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року №6-318 цс 15, від 18 листопада 2015 року №6-1858цс15 також зазначено, що визнання у судовому порядку права власності на новостворене майно за позовом, заявленим до будівельної компанії, суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України. Зазначені положення закону не передбачають можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду. Також зазначено, що майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва не існує на момент спору, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до статті 89 ЦПК України та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає, що з достовірністю та об`єктністю підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набула права власності на спірну квартиру, оскільки після здачі будинку до експлуатації вона не виконала умови договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. щодо повної сплати інвестиції й не доплатила 3 165 доларів США у зв`язку із збільшенням загальної площі об`єкту, тому у ТОВ «Добробуд ЛТД» не виникли зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване нерухоме майно №1/14-113 від 22 листопада 2010 року передати майнові права позивачці, квартири під будівельними номерами 113 та 112/1 є різним майном, оскільки мають різни будівельні номери та різну розрахункову площу відповідно 75,19 кв.м. та 75,0 кв.м..

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив з того, що права позивачки ОСОБА_1 не підлягають захисту судом шляхом застосування правового механізму, передбаченого статтями 331, 392 та 388 ЦК України.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином те, що відповідачі ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушують її права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України у даному випадку право позивачки не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає при цьому, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 02 серпня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко