КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року місто Київ

справа № 754/716/19

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та апеляційною скаргою представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича - Бут Олексія Володимировича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В., повний текст рішення виготовлено 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування запису про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 13 грудня 2016 року.

В мотивування вимог посилалася на те, що 18 грудня 2006 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підписано кредитний договір №K3FIGK15005278, відповідно до умов якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 85000 доларів США, строком погашення до 18 грудня 2026 року, зі сплатою 10,8% річних за користування кредитними коштами.

Вказувала, що 18 грудня 2006 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В.

Зазначала, що 21 грудня 2018 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було незаконно проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», приватним нотаріусом не перевірено чи має ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстроване право власності на вказане майно.

Вказувала, що сторони за договором іпотеки, дійшли згоди, що право власності на об'єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме: на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», однак окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не укладала з жодною юридичною особою, а тому у приватного нотаріуса були відсутні підстави для реєстрації права власності на належну їй квартиру за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вважає, що дії приватного нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є протиправними.

Зазначала, що спірна квартира підпадає під мораторій, визначений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Поновлено відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, квартиру АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 352,40 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що в договорі іпотеки (п.26) наявне застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом, у тому числі, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Вказував, що відповідно до норм чинного законодавства, таке застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а отже, є правовою підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а також для реєстрації відповідного права.

Зазначав, що позивач підписуючи договір іпотеки, погодився з його умовами, у тому числі порядком переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у разі невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору, відповідне застереження у договорі іпотеки є підставою для переходу права власності до іпотекодержателя без укладення додаткових договорів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. - Бут О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині стягнення з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не враховано посилання представника приватного нотаріуса, що позов до державного реєстратора (нотаріуса), як відповідача подано невірно, так як державний реєстратор (нотаріус) в даній справі є неналежним відповідачем.

Зазначав, що відповідачем у справі повинен бути тільки власник нерухомості - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. як державний реєстратор є неналежним відповідачем в даній справі.

Вказував, що так як спір про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є цивільним спором між позивачем та відповідачем щодо нерухомого майна та державний реєстратор у даному спорі не є зацікавленою особою, рішення суду оскаржується ним в частині розподілу судових витрат.

Посилався на те, що пред'явлення позову до неналежного відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., як державного реєстратора є самостійною підставою для відмови у позові.

Відзиву на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

Сторони у судове засідання, призначене на 29 жовтня 2019 року о 13.00 год. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. - Бут О.В. підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за наслідками прийняття приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. рішення про державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відбулося примусове стягнення на вказану квартиру без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №K3FIGK15005278, за умовами якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 85000 доларів США, строком погашення до 18 грудня 2026 року, зі сплатою 10,8% річних.

В якості забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 18 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м.

05 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання від 05 листопада 2015 року №567, яка була отримана останньою 17 листопада 2015 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 13 грудня 2016 року звернулося до приватного нотаріуса Швеця Р.О. з заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на вказану квартиру.

13 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 грудня 2018року приватним нотаріусом - як державним реєстратором 13 грудня 2016 року здійснено реєстрацію права власності на вказане вище нерухоме майно за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(номер запису про право власності 18077741).

Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки від 18 грудня 2006року, а внесення запису - рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16грудня 2016року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. були відсутні правові підстави для прийняття рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в силу не укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та в силу відсутності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є обов`язковими умовами можливості звернення стягнення на предмет іпотеки вказаного у договорі іпотеки, що свідчить про незаконність дій відповідачів в зв`язку з грубим порушенням пунктів 1, 3, 4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме манно та їх обтяжень» та ст.321, 526, 629 ЦК України.

Колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними з огляду на наступне.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» та статтей328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з договору іпотеки від 18 грудня 2006 року укладеного між сторонами, останні визначили, що іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог:

звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (п.15.7.1);

звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадках, зокрема: порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору (п.15.7.2).

Пунктом 15.8 договору іпотеки передбачено, що сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право звернути на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання.

Відповідно до п.15.9 вказаного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з п.15.7 цього договору іпотекодержатель має право задовільнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, комісії, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з п.21 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.п.15.7.1., 15.7.2., 15.9 цього договору відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Так, пунктом 26 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

переходу до іпотекодержателя прав власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця;

продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договірза ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Вказаний договір іпотеки є чинним.

Відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у письмових поясненнях вказував на те, що у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором у останньої станом на 05 листопада 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 65254,48 доларів США перед реєстрацією права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 65254,48 доларів США, а тому у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з умовамидоговору іпотеки.

На вказане суд першої інстанції увагу не звернув.

При цьому колегія суддів вважає, що рішення про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, виходячи з наступного.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року із змінами та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 з подальшими змінами.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першої статті 10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 27 Закону визначено підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, зазначено, що державна реєстрація прав власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Крім того, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки від 18 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 13 грудня 2016 року надало приватному нотаріусу Швецю Р.О. такі документи: копію договору іпотеки від 18 грудня 2006 року, вимогу про усунення порушення основного зобов`язання від 05 листопада 2015 року №567 та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 05 листопада 2015 року.

Зі змісту вимоги про усунення порушення основного зобов`язання від 05 листопада 2015 року №567, яка була направлена ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомляв останню про наявність у неї станом на 05 листопада 2015 року сумарної заборгованості у розмірі 65254,48 доларів США.

Також, банк вимагав від позичальника усунення порушення умов кредитного договору шляхом погашення в повному обсязі заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги.

У вимозі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказував на те, що у разі невиконання вимоги, стосовно повного погашення зобов`язань за кредитним договором банк, як іпотеко держатель відповідно до вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» та з урахуванням тридцятиденного строку почне звернення стягнення на предмет іпотеки в один зі способів звернення стягнення, передбачених договором іпотеки та/або чинним на момент такого звернення стягнення законодавством України (а.с.45).

Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 17 листопада 2015 року за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.46).

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення даних правовідносин) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Державний реєстратор, до якого з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся заявник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, зобов`язаний в день звернення заявника повідомити зазначений в Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про звернення заявника із зазначенням майна щодо відчуження якого звернувся заявник.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у договорі іпотеки від 18 грудня 2006 року, укладеному між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на виконання, якого банком і було зареєстровано за собою право власності на належний позивачуна праві власності предмет іпотеки, оскільки остання не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, який забезпечено цієї іпотекою.

Крім того, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки від 18 грудня 2006 року, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало приватному нотаріусу Швецю Р.О. передбачені Порядком документи та у останнього були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, приватним нотаріусом Швецем Р.О. було повністю дотримано процедуру реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка передбачена Порядком та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доказів протилежного позивачем у позовній заяві та доданих до неї документів надано не було.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що державна реєстрація права власності предмета іпотеки за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»проведена приватним нотаріусом Швецем Р.О. з додержанням норм чинного законодавства, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Оскільки ОСОБА_1 17 листопада 2015 року отримала повідомлення іпотекодержателя про намір останнього звернути стягнення на предмет іпотеки та не вчинила дії щодо погашення заборгованості, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало приватному нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, колегія суддів вважає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 3753/12729/15-ц (провадження №14-317 цс 18).

Посилання сторони позивачана те, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. були відсутні правові підстави для прийняття рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в силу не укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та в силу відсутності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є обов`язковими умовами можливості звернення стягнення на предмет іпотеки вказаного у договорі іпотеки колегія суддів вважає безпідставними, оскількиправовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 -V ІІ , згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Закон №1304-VІІ вказує, що він поширює свою дію на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого майна, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Відчуження - це перехід права власності від однієї особи до іншої. Примусове відчуження майна можливе лише в порядку, визначеному чинним законодавством, зокрема Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1-1) судові накази;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

При цьому, мораторій - це відстрочення виконання зобов`язань на певний термін або до закінчення будь-яких певних подій.

Окрім того, у п.п.1 п.1 Закону №1304-VII йде мова про неможливість примусового стягнення на предмет іпотеки саме без згоди власника.

Отже, законодавець не виключає, що така згода може бути отримана, внаслідок чого мораторій не застосовується.

Пункт 3 даного Закону вказує на тимчасовість обмежень у примусовому стягненні нерухомого майна боржника.

З урахуванням вищенаведених норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що мораторій поширюється лише на стадію звернення стягнення на майно боржника примусово, у виконавчому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, підписавши іпотечний договір, погодилася з його умовами, а відповідно надала дозвіл на набуття банком права власності на предмет іпотеки у випадку порушення нею своїх зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивачнадала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не може вважатись примусовим відчуженням майна позивача, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до данихправовідносин.

До аналогічних висновків дійшов Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі 645/5280/16-ц (провадження №61-155св17) та від 21 листопада 2018 року у справі 640/17931/16-ц (провадження №61-33342 св 18).

Щодо посилання сторони позивача на необхідність врахування до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №726/1538/16-ц від 10 квітня 2019 року колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови у справі №726/1538/16-ц від 10 квітня 2019 року, предметом її розгляду було визнання недійсним договору-купівлі продажу з тих підстав, що він був вчинений під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому, банк не мав права продавати майно позичальника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №726/1538/16-ц зазначено, що рішенням Садгірського районного суду містаЧернівці від 19 грудня 2008 року задоволено позов ЗАТ «КБ «Приватбанк» до позичальника, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року та звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірний житловий будинок, шляхом його продажу банком від імені позичальниката укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

На виконання зазначеного рішення 18 лютого 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт селлінг» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що належить на праві власності позичальнику.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

А тому, Велика Палата Верховного Суду у справі№726/1538/16-ц дійшла висновку про те, що рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі №726/1538/16-ц, яка була переглянута Великою Палатою Верховного Суду договір купівлі-продажу, що оспорювався позичальником був вчинений на підставі рішення суду.

Разом з тим, у даній справі питання переходу права власності від ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було здійснено в позасудовий спосіб, а відтак висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №726/1538/16-ц від 10 квітня 2019 року не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, представником відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. рішення суду від 12 червня 2019 року оскаржується в частині стягнення судового збору з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. з посиланням на те, що нотаріус є неналежним відповідачем у даній справі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, вважав за доцільне стягнути з відповідачів сплачену позивачем суму судового збору в розмірі по 253,40 грн. з кожного.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи знаступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування запису про державну реєстрацію пред`являє вимоги до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

При цьому, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач не заявляв вимоги до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про визнання його дій неправомірними.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 2114,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та апеляційну скаргу представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича - Бут Олексія Володимировича - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування запису про державну реєстрацію відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1-Д, судові витрати у розмірі 2114 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено06 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: