Номер провадження: 22-ц/813/1512/19
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом Начальника Військової академії до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси про усунення перешкод в користуванні приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2017 року до Малиновського районного суду звернувся Начальник Військової академії Гуляк О.В. з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні приміщенням. В обґрунтування своїй вимог позивач посилався на те, що відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового фонду, а зокрема будівля АДРЕСА_1 є військовим майном та згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» перебуває на обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України; порядок заселення відповідача до спірного приміщення не відомий, спеціальний ордер на вселення в приміщення встановленим порядку відповідачу не надавався; оскільки ОСОБА_1 не є ані військовослужбовцем, ані працівником ЗС України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, а тому, на думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави користування приміщенням АДРЕСА_1. Тому позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні Військової академії права користування та розпорядження зазначеним приміщенням, шляхом виселення та стягнути з відповідачів на користь Військової академії (м. Одеса) судовий збір за подання позовної заяви (а.с.1-4).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року було вирішено позовні вимоги Начальника Військової академії задовольнити, а саме вирішено зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні Військовою академією (м. Одеса) права користування та розпорядження приміщенням АДРЕСА_1 , шляхом виселення (а.с.66).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 13 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою. В обґрунтування своєї скарги апелянти зазначили, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Зокрема, апелянти звернули увагу на те, що судом першої інстанції не був прийнятий до уваги факт проживання в приміщенні, яке було предметом спору, неповнолітньої особи 2014 року народження - ОСОБА_3 . Крім того, апелянти вказали на те, що незважаючи на повідомлення ОСОБА_1 про поважні причини неможливості з`явитися до суду, розгляд справи відкладено не було та цього ж дня було постановлено оскаржуване рішення. Також апелянти вказують, що судом не було встановлено на якій підставі відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення та що у відповідачів відсутнє інше житло для проживання, тому у разі набрання законної сили рішенням по справі та його виконання призведе до грубого порушення прав дитини на житло. У зв`язку з вказаним апелянти просять суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.71-76).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Заїкіна А.П. від 23.11.2017 року було відкрито апеляційне провадження (а.с.80) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 року справу було призначено до розгляду (а.с.81).

15.03.2018 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки, по-перше, статусу службового житла або статусу гуртожитку будівля АДРЕСА_1 не має та являється військовим майном. По-друге, спеціальний ордер (дозвіл) на вселення в приміщення відповідачу у встановленому порядку не видавався. По-третє, приміщення № 89 належить до державної власності та знаходиться на балансі Військової академії на праві оперативного управління. Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 93-95).

22 березня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області вирішено клопотання ОСОБА_1 про витребування висновку органу опіки та піклування задовольнити та витребувати з Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо виселення малолітньої ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 (а.с.106-107).

29.05.2018 року до апеляційного суду Малиновською районною адміністрацією м. Одеси був направлений лист з проханням відкласти розгляд справи та надати час для отримання від Служби у справах дітей Одеської міської ради необхідних документів із питання виселення дитини ОСОБА_3 та подальшого прийняття органом опіки та піклування висновку по суті справи (а.с. 119).

30.08.2018 року апеляційний суд направив повторно ухвалу від 22.03.2018 року про витребування висновку органу опіки та піклування (а.с. 130-131).

18.09.2018 року Служба у справах дітей Одеської міської ради направили до апеляційного суду лист, яким повідомили, що після надходження необхідної інформації (думка батьків щодо виселення) питання про виселення буде розглянуто по суті та проект висновку буде переданий до органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації (а.с. 138).

19.09.2018 року до апеляційного суду надійшов Висновок про недоцільність виселення ОСОБА_3 , 2014 р.н. з кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 139-141).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явилися. Про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси 25.06.2019 року на електронну пошту апеляційного суду направили лист, в якому просили розглядати справу без їх представника, апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спеціальний ордер на вселення в приміщення відповідачам у встановленому порядку не надавався, відповідачі не є військовослужбовцями або працівниками Збройних сил України, не знаходяться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав користування ними приміщенням АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи будівлі військового містечка АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії (м. Одеса), що також підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 16 від 20.08.2013 року (а.с. 15-16).

Відповідно до довідки № 421 від 20.03.2017 року в кімнаті АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані три особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2013 року, а також ОСОБА_3 з 2014 року (а.с. 12).

Начальник КЕВ м. Одеси Шило О.П. листом Начальнику Військової академії у відповідь на запит № 36/6/75 від 19.06.2017 року повідомив, що громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на квартирному обліку в Одеському гарнізоні не перебувають. КЕВ м. Одеси спеціальні ордери на вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не видавав (а.с. 19).

Апелянт оскаржуючи рішення суду першої інстанції апелянт посилався на те, що спірне житлове приміщення було надано на час проходження державної служби у військовій прокуратурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Отже, суд, вирішуючи справу по суті повинен перевірити наявність обов`язкових умов для надання житлового приміщення у користування. За диспозиціями вказаних статей, враховуючи доводи апелянта, такими обов`язковими умовами є, по-перше, надання житловому приміщенню статусу службового, а по-друге, ухвалення відповідного рішення та видання громадянинові спеціального ордеру, який власне і є єдиною підставою для вселення у відповідне приміщення.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Стаття 125 ЖК УРСР містить перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 статті 114 ЖК УРСР з наданням іншого жилого приміщення може бути виселено робітників і службовців (разом з проживаючими з ними особами), що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік списки таких підприємств, установ, організацій затверджуються Радою Міністрів РСР і Радою Міністрів Української РСР.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 2 від 12.04.1985 року зі змінами від 25.05.1998 року, «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», а саме в п. 19 роз`яснив, що у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках колгоспів - з часу затвердження виконавчим комітетом відповідної Ради рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених.

Отже, положення вище зазначених статей розповсюджуються виключно на ті випадки, коли житлове приміщення має статус службового та надано громадянинові у встановленому законом порядку шляхом видання ордеру (підприємством з яким громадянин має трудові відносини).

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за обставинами даної справи доказів того, що спірне нерухоме майно має статус гуртожитка чи службового житла матеріали справи не містять, а сторонами в процесі розгляду справи надано не було. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі на відповідній правовій підстави заселилися в спірне приміщення до суду надано не було також. Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, а тому доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються апеляційним судом.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Як вбачаються з матеріалів справи та на що безпосередньо посилався апелянт, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в спірному житловому приміщенні проживає неповнолітня дитина 2014 р.н. - ОСОБА_3 . При цьому, як вказано в довідці № 421 від 20.03.2017 року в кімнаті АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані три особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2013 року, а також ОСОБА_3 з 2014 року (а.с. 12). Отже, слід зробити висновок, що ОСОБА_3 народилася в 2014 році під час проживання її батьків в спірному житловому приміщенні.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

За статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Апеляційний суд зауважує, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Виселення малолітнього за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Вказану позицію висловив Верховний Суд в складі Касаційного цивільного суду в справі № 711/4431/17, постанова від 04.07.2018 року.

Отже, враховуючи вище наведене апеляційний суд зазначає, що малолітня ОСОБА_3 , 2014 р.н. набула право користування спірним житловим приміщенням, її проживання в цьому житловому приміщенні зареєстровано, що підтверджується відповідними матеріалами справи та на що вище звертав увагу апеляційний суд, а тому ОСОБА_3 , 2014 р.н. не підлягає виселенню зі спірного житла. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач не заявляв позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3 , 2014 р.н.

Інші доводи апелянтів носять суто формальний характер, не впливають на вирішення справи по суті та не спростовують висновок суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог. Апелянти були допущенні до стадії апеляційного розгляду справи, оскаржуване рішення було переглянуто в межах доводів апеляційної скарги, яким вище була надана оцінка апеляційним судом. Тому, оскільки правильне по суті рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, зважаючи на те, що за концепцією цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з основними засадами та завданнями цивільного судочинства не може бути скасоване правильне судове рішення з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 19 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

26.06.2019 року м. Одеса