Справа №265/5101/19
Провадження №2/265/1544/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить усунути перешкоди в користуванні власністю, визнав відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 28 грудня 2002 року укладеного між нею та ОСОБА_3 . Під час оформлення угоди купівлі продажу зазначеної квартири, в квартирі не значилося зареєстрованих осіб. В 2019 році, під час оформлення субсидії, вона дізналася, що в квартирі окрім неї зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 , який як потім стало відомо є бувшим власником квартири. З моменту придбання нею квартири а саме з 2002 року, відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживав, ніяких речей його в квартирі не має, місце його знаходження або проживання їй не відомо. Просить суд усунути перешкоди в здійсненні права власності, визнавши ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 1 серпня 2019 року провадження по справі було відкрито, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Судова кореспонденція надіслана на адресу реєстрації відповідача повернулася до суду за закінченням строків зберігання.

Разом із тим, вживши всі можливі заходи виклику відповідача, та виходячи з практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , та зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України.

Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, згідно договору купівлі продажу від 28 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності в подальшому було зареєстровано 3 січня 2003 року в Маріупольському бюро технічної інвентаризації , про що свідчить реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 ( а.с.5,6)

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Маріупольської міської ради, № 04-147 -1005 від 15 липня 2019 року, в квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивачки ОСОБА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 ( а.с.7)

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 був першим власником зазначеної квартири. В подальшому власниками квартири були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ( а.с.8)

Згідно особового рахунку № НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 взагалі ніколи не був зареєстрований у вказані квартирі.

З пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 які є невісткою та сусідкою відповідно, вбачається, що на протязі тривалого часу, а саме з моменту заселення позивачки в квартиру, відповідач в квартирі не проживав. І хто це взагалі такий, їм не відомо. Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона проживає в одному під`їзді з позивачкою, часто спілкується з нею, також приймає активну участь у громадському житті будинку, а тому знає майже всіх жильців будинку. Відповідача ОСОБА_2 вона не знає та ніколи не бачила.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Такий же принцип непорушності права приватної власності закріплений в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, а є бувшим власником квартири.

Підстав піддавати сумніву наведені твердження суд не вбачає. Відповідач до суду не прибув, не побажавши таким чином скористуватись своїми процесуальними правами на спростування доводів позову.

На підставі наведеного, враховуючи, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача (власника квартири), залишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі, чим створює для власника низку перешкод у здійсненні у повній мірі права власності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст.ст .133,п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Проте позивач просила залишити судовий збір за її рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Судовий збір у розмірі 768,40 гривень, сплачений позивачем за подання даного позову, залишити за її рахунок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Позивач, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено та підписано 18 листопада 2019 року.

Суддя: