РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

за участі секретаря судового засідання - Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов"язаних з виплатою страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

08.07.2019 р. до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов вказаний вище позов.

В обґрунтування позову вказано, що ОСОБА_1 29.10.2016 р. рухаючись у м. Миколаєві, керуючи автомобілем ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості для руху, в результаті здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до їх пошкодження, чим порушив ст.124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. МТСБУ здійснило виплату відшкодування у розмірі 10828,70 грн. та у нього виникло право зворотної вимоги.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, на підставі наступного.

Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.п.38.1, 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області у справі №766/640/17 від 31.01.2017 р. адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП - закрито у зв"язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність учасників дорожнього руху за правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Однак, зазначеною постановою суду не було вирішено питання щодо вини відповідача у порушенні правил дорожнього руху.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст.440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Таким чином, в даному випадку для визначення ступеня вини кожного з винних у ДТП осіб, необхідні спеціальні знання. Жодна зі сторін не заявляла клопотання про призначення експертизи задля визнання ступеня вини ОСОБА_1

Тобто, підставою для категоричного висновку вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП та визначення суми заданої шкоди постраждалим у ДТП особам може бути лише проведена експертиза.

Судово авто-технічна експертиза у цій справі не проведена, зазначене клопотання про проведення експертизи позивачем та відповідачем заявлено не було.

Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_1 винний у скоєнні ДТП.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд вважає, що оскільки позовна заява не обґрунтована належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а припущення позивача про це не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування тому підстав у задоволенні позову немає.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1166, ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України, ст. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування в порядку регресу витрат, пов"язаних з виплатою страхового відшкодування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Кочко В.К.