Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 311/1684/16-ц

провадження № 61-29155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

представники позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року у складі судді Степаненко Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_3 було укладено рамкову угоду, за умовами якого банк зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитних договорів, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі рамкової угоди як її невід`ємні частини, а позичальник зобов`язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами. Умовами рамкової угоди сторонами погоджено максимальний ліміт кредитування у розмірі 1 000 000,00 грн.

На підставі цієї рамкової угоди, між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_3 були укладені два договори про надання траншу: 22 травня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 220 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21 % на строк - 84 місяці, та 26 червня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 210 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21 % на строк - 84 місяці.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за рамковою угодою і кредитними договорами, 22 травня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_3 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором про надання траншувід 22 травня 2014 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 282 066,06 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 199 288,12 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 22 976,36 грн, заборгованості за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 3 601,75 грн,пені у розмірі 4 338,00 грн, та за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року у загальному розмірі 269 381,90 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 190 228,52 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 22 785,99 грн, заборгованості за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 3 413,86 грн,пені у розмірі 52 953,53 грн.

На підставі вказаного ПАТ «ПроКредит Банк» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованість за договором про надання траншу від 22 травня 2014 року у загальному розмірі 282 066,06 грн та за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року у загальному розмірі 269 381,90 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року позов ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 22 травня 2014 року, укладеним на підставі рамкової угоди від 22 травня 2014 року, у загальному розмірі 282 066,06 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 199 288,12 грн, проценти за користування кредитом - 22 976,36 грн, проценти за неправомірне користування кредитом - 3 601,75 грн, пеня - 56 199,83 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року, укладеним на підставі рамкової угоди від 22 травня 2014 року, у загальному розмірі 269 381,90 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 190 228,52 грн, проценти за користування кредитом - 22 785,99 грн, проценти за неправомірне користування кредитом - 3 413,86 грн, пеня - 52 953,53 грн

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» судові витрати у розмірі 8 271,72 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов`язання за кредитними договорами не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за цими договорами солідарно з позичальника і поручителя, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року № 504/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно стягнуто з відповідачів пеню за період з 15 липня 2014 року до 03 червня 2016 року, оскільки частиною другою статті 258 ЦК України визначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Суди не перевірили наданий банком розрахунок заборгованості за договорами про надання траншу, що свідчить про неналежне встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, банком заявлені необґрунтовані вимоги про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки із наданого банком розрахунку не вбачається, яким чином та на яку суму були нараховані ці кошти. Також судами не враховано, що починаючи з грудня 2014 року позичальник допустив порушення виконання основного зобов`язання, а з позовом до позичальника і поручителя банк звернувся лише у червні 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, що свідчить про припинення поруки.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року представник ПАТ «ПроКредит Банк» - Бенедюк С. С. подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для припинення поруки ОСОБА_4 , оскільки договором поруки визначено, що кредитор вправі пред`явити вимогу поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом трьох років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника. З урахуванням вказаного, скориставшись правом дострокової вимоги, встановленим частиною другої статті 1050 ЦК України, банк надіслав позичальнику і поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за договорами про надання траншу, а у червні 2016 року звернувся до суду з відповідним позовом, тобто в межах передбаченого договором поруки трирічного строку, отже цей строк не можна вважати пропущеним, а поруку припиненою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_3 було укладено рамкову угоду, за умовами якого банк зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі рамкової угоди як її невід`ємні частини, а позичальник зобов`язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами. Умовами рамкової угоди сторонами погоджено максимальний ліміт кредитування у розмірі 1 000 000,00 грн.

На підставі цієї рамкової угоди, 22 травня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_3 було укладено договір про надання траншу, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 220 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21 % на строк - 84 місяці.

Крім того, 26 червня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_3 було укладено договір про надання траншу, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 210 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21 % на строк - 84 місяці.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за рамковою угодою і кредитними договорами, 22 травня 2014 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_3 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором про надання траншувід 22 травня 2014 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 282 066,06 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 199 288,12 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 22 976,36 грн, заборгованості за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 3 601,75 грн,пені у розмірі 4 338,00 грн, та за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року у загальному розмірі 269 381,90 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 190 228,52 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 22 785,99 грн, заборгованості за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 3 413,86 грн,пені у розмірі 52 953,53 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Таким чином, встановивши, що основне зобов`язання за договорами про надання траншу від 22 травня 2014 року і від 26 червня 2014 року, укладеними на підставі рамкової угоди від 22 травня 2014 року,позичальником належним чином не виконано, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за його невиконання. При цьому суд перевірив розрахунок кредитної заборгованості на дотримання вимог закону та умов договору.

Твердження заявника про незастосування судами спеціальної позовної давності до вимог банку про стягнення пені є безпідставним, оскільки із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачі до суду першої інстанції не зверталися, а за власною ініціативою суд не має права застосувати позовну давність, оскільки можливість її застосування згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони, і без такої заяви ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не можуть. Підстав для розгляду цієї заяви судом апеляційної інстанціїсудом не встановлено.

Крім того, у пункті 12.3 рамкової угоди від 22 травня 2014 року сторонами погоджено, що до усіх вимог, що випливають з цієї угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у п`ять років, включаючи вимоги щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Аналогічні положення містяться й у пункті 4.5 договору поруки.

Доводи касаційної скарги, що суди не перевірили наданий банком розрахунок заборгованості за договорами про надання траншу не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Крім того, частинами другою, третьою статті 10 ЦПК України 2004 року визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 11 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З указаного вбачається, що саме на учасників справи покладається обов`язок з подання доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень. Оскільки належних і допустимих доказів на спростування здійсненого банком розрахунку заборгованості за кредитними договорами або свого альтернативного розрахунку цієї заборгованості відповідачами не надано, то доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, а висновки суду щодо розміру кредитної заборгованості - обґрунтованими.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами за статтею 1048 цього Кодексу), що підлягає сплаті.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У справі, що переглядається, судом установлено, що згідно з пунктом 4.1 договору поруки від 22 травня 2014 року порука діє з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення заборгованості позичальника до моменту припинення строку дії рамкової угоди, а також непред`явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки.

Кредитор вправі пред`явити вимогу поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом трьох років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника.

Оскільки зобов`язання боржник не виконував, банк реалізував передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 8.2 рамкової угоди право вимоги дострокового виконання основного зобов`язання та відповідно змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши О ОСОБА_7 і ОСОБА_4 вимогу від 25 березня 2016 року про повне дострокове погашення кредиту.

Зважаючи на те, що ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося з позовом до поручителя у червні 2016 року, тобто в межах передбаченого договором поруки трирічного строку, цей строк не можна вважати пропущеним. Не пропущено кредитором цей строк й з моменту допущення позичальником виконання чергового щомісячного платежу у грудні 2014 року.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 08 червня 2016 року у справі № 6-1006цс16.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість вимог банку про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки із наданого банком розрахунку не вбачається яким чином та на яку суму були нараховані ці кошти, також на правильність висновків судів не впливають з огляду на наступне.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, проценти за неправомірне користування кредитом розраховані на підставі умов кредитного договору, а також статей 536, 625 ЦК України.

У статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

У пункті 4.4 рамкової угоди від 22 травня 2014 року, на підставі якої були укладені договори про надання траншу, сторонами погоджено, що у випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

Вказане свідчить, що проценти за неправомірне користування кредитом нараховані банком на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі, визначеному у пункті 4.4 рамкової угоди від 22 травня 2014 року.

При цьому, відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи статті 549 ЦК України (щодо сплати пені) та статті 625 ЦК України, передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (стаття 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Вказане свідчить, що судами першої та апеляційної інстанції, з укладу на презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, правомірно стягнуто з відповідачів проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, визначеному кредитним договором.

Іншій доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович