Справа № 415/1584/19
Провадження № 22-ц/810/426/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - Головне управління Національної поліції в Луганській області, Державне казначейство України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 березня 2019 року , ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь вартості відшкодування моральної шкоди за час перебування ним під слідством і судом, виходячи з розміру п`яти тисяч гривень за кожен місяць перебування під слідством та судом з 27 вересня 2017 року по 15 лютого 2018 року у кількості 4,5 місяців - 22500 грн.

Позов мотивований тим, що 27 вересня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю позивача, який їхав на велосипеді і якого збив автомобіль, у результаті чого позивачу ОСОБА_1 були спричинені легкі тілесні ушкодження та він вимушено проходив лікування.

У зв`язку з тим, що адміністративний протокол було складено лише щодо позивача ОСОБА_1 , а у відношенні водія автомобіля, який збив позивача, не складався протокол, вважає, що поліція допустила дискримінацію, проігнорувала твердження позивача й не зафіксувала їх в протоколі.

Крім закриття справи стосовно позивача 15 лютого 2018 року, також поліцією допущено порушення права на справедливий суд, оскільки суд позбавлений можливості притягти до відповідальності водія автомобіля, стосовно якого не було складено протокол; порушено права на розгляд справи судом у розумний строк, оскільки грубі порушення щодо складання матеріалів та фіксації обставин подій стало причиною неодноразового повернення судом матеріалів до поліції та розгляду справи у нерозумний строк.

На позовну заяву відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Луганській області надано заперечення про невизнання позову, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові та випадків, при настанні яких виникає право на відшкодування.

Статтею 1 вказаного Закону визначені підстави відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зокрема:

1) незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу;

3) незаконне проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Статтею 2 вказаного Закону визначено підстави для виникнення права на відшкодування шкоди, зокрема:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки у межах справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 вказані у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР адміністративні стягнення не були застосовані, а тому до спірних правовідносин положення вказаного закону не підлягають застосуванню.

Кримінальне провадження № 0002042 від 28.09.2017 року по факту дорожньо-транспортної пригоди за ч. 1 ст. 286 КК України, де позивач перебував у статусі потерпілого, закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

З огляду на спеціальні та загальні норми, що регулюють спірні правовідносини та загальні підстави цивільно-правової відповідальності позивачем не доведені обов`язкові підстави - наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою, протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіяння, отже, не доведено факт завдання йому відповідачем моральної шкоди.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що кримінальне провадження було розпочато за ст. 286 ч. 1 КК за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, яке було закрите через недостатній ступень тілесних ушкоджень у позивача, з чого слідує, що Правила дорожнього руху порушив водій автомобіля. Але до адміністративної відповідальності притягують саме потерпілого ОСОБА_1 , тому саме останньому спричинена моральна шкода. Суть позову полягає у прямій дії статті 56 Основного Закону. Переважна частина позову обґрунтована перебуванням позивача «під судом» внаслідок неналежного оформлення матеріалів протоколу поліцією.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Луганській області, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення. Відмовляючи у задоволенні позову, суд із застосуванням до спірних правовідносин правил ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановив відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу за вимогами вказаних нормативно-правових актів, оскільки позивачу не пред`являлася підозра у кримінальному провадженні, не обирався запобіжний захід та стосовно нього протиправно не вчинялися інші процесуальні дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача хоча і закрите, однак передбачені п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного закону стягнення до позивача не застосовувалися, винним у скоєнні адміністративного правопорушення він не визнавався. Інші допущені на думку позивача порушення - нескладення протоколу про адміністративне правопорушення відносно другого учасника ДТП, неналежне збирання матеріалу, що порушило розумні строки розгляду справи - то вони не передбачені законом у якості підстав для відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати його та задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги є те, що судом встановлено, що позивачу спричинені тілесні ушкодження та закрито справу за недостатністю ступеня цих ушкоджень, тобто порушення правил дорожнього руху водієм автомобілю. Поліція завадила позивачу доказати винуватість саме водія автомобілю тим, що не було складено протокол стосовно останнього. Право позивача на справедливий суд було порушено складенням протоколу про адміністративне правопорушення стосовного позивача ОСОБА_1 з порушенням державних законів, наслідком чого стало закриття справи без виправдання позивача і незастосування ст. 56 Конституції України як норми прямої дії, хоча відповідач не заперечував проти таких посилань позивача на Основний закон.

На апеляційну скаргу позивача надійшов відзив від Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому відповідач просить залишити рішення без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, оскільки справу про адміністративне правопорушення щодо позивача закрите у зв`язку із перебігом строку притягнення до адміністративної відповідальності, що виключає застосування до нього спеціального закону № 266/94-ВР; інші вказані позивачем обставини - спричинення тілесних ушкоджень, не складення протоколу про адмінправопорушення стосовно водія автомобіля, неналежне матеріалу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що порушило розумні строки розгляду справи - то вони не передбачені Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР у якості підстав для відшкодування моральної шкоди.

У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні своєї скарги.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії - Кострицький В.В., Карташов О.Ю. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2019 року вилучено зі складу колегії суддю Карташова О.Ю. у зв`язку з перебуванням у відпустці та замінено на нового суддю - Стахову Н.В.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 03 червня 2019 року, ухвалою суду від 13 червня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 23 липня 2019 року об 11-й.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, представник відповідача Державної казначейської служби України, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засіданні не з`явилися, судом повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Повноважний представник відповідача Головного управління Національної поліції в Луганській області заперечувала в судовому засіданні проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 вересня 2017 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002042 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за фабулою: «27.09.2017 приблизно об 11 годині, по вулиці ім. В.Сосюри, 115 а в м. Лисичанську Луганської області, відбулося попутне зіткнення між автомобілем «Мітсубісі Лансер», НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 та велосипедом під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого велосипедист ОСОБА_1 був доставлений в травмпункт Лисичанської ЦМЛ з діагнозом: забій м`яких тканин шиї, садно лівого колінного суглобу» (а.с. 9).

Висновком судово медичної експертизи встановлено, що: «При зверненні до травмпункту 27.09.2017 ОСОБА_1 був встановлений діагноз: забій м`яких тканин шиї, садна області лівого колінного суглобу». При проведенні експертизи потерпілого 09.10.2017 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено. Утворились ушкодження від взаємодії з твердими предметами можливо в час та за обставин, вказаних в постанові і відносяться: садно лівого колінного суглобу до легкого тілесного ушкодження; забій м`яких тканей шиї клінічними даними не доведений і у зв`язку з цим не може бути врахований при оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Постановою Лисичанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 09 жовтня 2017 року кримінальне провадження № 0002042 від 28.09.2017 за фактом дорожньо-транспортної пригоди за ч. 1 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Копії матеріалів направлено начальнику ДПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному для вирішення питання щодо притягнення особи, в діях якої можуть вбачатись ознаки адміністративного правопорушення, до відповідальності відповідно до КУпАП (а.с. 10).

17.10.2017 року інспектором ДПП у містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному складено у відношенні ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 244976 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с. 6).

Лисичанський міський суд Луганської області постановою від 15 лютого 2018 р. провадження у справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку з перебігом строку притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 7).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У зв`язку з тим, що підставою для відшкодування шкоди є складення адміністративного протоколу і подальше адміністративне провадження, даних про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу позивачем суду не надано та судом установлено не було, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Надані позивачем та правильно оцінені судом докази свідчать про те, що позивачу не пред`являлася підозра у кримінальному провадженні, не обирався запобіжний захід та стосовно нього протиправно не вчинялися інші процесуальні дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону від 01.12.1994 року № 266/94-ВР. Хоча провадження у адміністративній справі щодо позивача і було закрите, проте передбачені п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного закону незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу не накладалися.

Наведене свідчить про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди із зазначених у позові підстав.

Довід скарги про те, що судом не застосовано до спірних правовідносин ст. 56 Конституції України як норму прямої дії, хоча відповідач ГУ НПУ в Луганській області не заперечував проти таких посилань позивача на Основний закон, протирічить змісту оскаржуваного рішення.

Судом вірно враховано всі нормативно-правовові акти, що регулюють виниклі між сторонами правовідносини, у тому разі і статтю 56 Основного закону.

Колегія суддів зауважує, що Верховним судом України у п. 2 Постанови Пленуму № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено випадки безпосереднього застосування Конституції як норми прямої дії у разі:

1) коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом;

2) коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй;

3) коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить Конституції України;

4) коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать Конституції України.

Оскільки зі змісту ст. 56 як конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи вірно повинен був застосувати і застосував ті закони, які грунтуються на Конституції і не суперечать їй.

Як не спростовують правильних висновків суду і допущені, на думку позивача, порушення - нескладення протоколу про адміністративне правопорушення відносно другого учасника ДТП, неналежне збирання матеріалу, що порушило розумні строки розгляду справи, оскільки вони не передбачені законом у якості підстав для відшкодування моральної шкоди, а є предметом самостійного оскарження особою у разі порушення такими діяннями прав особи.

За матеріалами справи при складанні протоколу у відношенні позивача працівники поліції діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до статей 255, 265-1 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання їх дій неправомірними позивачем не надано, як і не доведено факту завдання йому цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки у даному випадку відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності.

Предметом самостійного оскарження є і закриття кримінального правадження за фактом завдання внаслідок ДТП позивачу тілесних ушкоджень, тому цей довід скарги не стосується предмету розглядуваної справи, оскільки йдеться про відшкодування шкоди внаслідок закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача.

Судом зроблений правильний висновок про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом у зв`язку із перебігом строку притягнення до адміністративної відповідальності, не свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 25 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: