ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 613/129/16-ц

провадження № 22-ц/818/3534/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - селянське (фермерське) господарство «Дон», ОСОБА_2 , сектор Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну за позовом ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Дон», ОСОБА_2 , сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року, постановлене під головуванням судді Вовк Л.В., в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області (повний текст судового рішення складено 10 квітня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до селянського (фермерського) господарства «Дон», ОСОБА_2 , сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та повернення земельної ділянки.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю з урахуванням її заяви про відмову від позовної вимоги про зобов`язання СФГ «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 . У вказаній частині позовних вимог просила визнати рішення нечинним, а судові витрати стягнути з СФГ «Дон».

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що договір оренди землі від 22.10.2012 року, укладений між нею та СФГ «Дон», є недійсним, оскільки наявна фальсифікація договору шляхом додрукування трьох перших сторінок із істотними умовами оренди, долучення їх до 4 аркуша, в якому вона раніше виконала свій підпис. ОСОБА_1 зазначає, що умови договору не відповідають її волевиявленню, вони порушують її законні права як власника землі; істотні умови договору щодо об`єкту оренди, орендної плати, - не відповідають вимогам закону. Так, законом не передбачена можливість передачі в оренду ідеальної частки у праві власності на землю по частці у праві власності кожним співвласником за окремими договорами, в яких вони самостійно діють на стороні орендодавця. Договори на спірну земельну ділянку укладені без згоди між співвласниками землю. Не була також визначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору для визначення розміру орендної плати. Позивачка вказує, що на підставі ст. 373 ЦПК України вона відмовляється від позовних вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , та просить судові витрати стягнути з відповідача.

Голова селянського (фермерського) господарства «Дон» - Дегтяр О.І. надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі спливу позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції прийняти її заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй спірну земельну ділянку (а.с.235 т.3). В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка підтримала відмову від зазначених позовних вимог.

Сторона на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами і одним з них є відмова позивача від позову, яку може бути прийнято і на стадії апеляційного розгляду справи (ст. ст. 12, 13, 43, 49, 206, ст. 373 ч. 1 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим прийняти відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 ; визнати рішення суду в частині вказаних вимог нечинним та закрити провадження у справі щодо вимог позивача про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині вимог позивача про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування записів у Державному реєстрі земель, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів оренди землі, оскільки між сторонами спірного договору було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, в подальшому сторони протягом декількох років добросовісно виконували умови даного договору, зокрема, орендар своєчасно сплачував орендну плату з проведенням відповідної індексації, а орендодавець її отримував. Позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори 15.06.2006 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 успадкували по Ѕ частині кожен земельної ділянки розміром 4,89 га, що розташована на території Вінницько -Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області , що належала спадкодавці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 24.09.2012 року (а.с.10 т.1).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право користування землею, договорів оренди землі за № 01998 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,8871 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вінницько -Іванівської сільської ради (а.с.8 т.1).

У додатку до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , у списку співвласників земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка, кадастровий номер: НОМЕР_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частці кожному (а.с.9 т.1).

22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали з СФГ «Дон» договори оренди землі б/н, відповідно до якого передали в оренду земельну ділянку загальною площею 4,8871 (1/2 частка) га ріллі для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер : НОМЕР_1 , що знаходиться поза межами населених пунктів на території Вінницько-Іванівської сільської ради строком на 25 років. Вказані договори зареєстровані в управлінні Держкомзему у Богодухівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 02.11.2012 р. за № 01094 та за № 01095 (а.с.11-12, а.с.117-118 т.1).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що земельна ділянка площею 4,8871 га, яка розташована на території Вінницько-Іванівської сільської ради у Богодухівському районі Харківської області, належить їй та її брату відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по Ѕ частці кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В жовтні 2012 року вона прийняла пропозицію відповідача - СФГ «Дон» передати в оренду даному господарству земельну ділянку строком на 2 роки, підписавши аркуші майбутнього договору у 2 примірниках ,які містили реквізити та підписи сторін, а також акти визначенням меж земельної ділянки в натурі та акт приймання -передачі. При цьому на момент учинення власного підпису на указаних документах текст договору оренди землі у повному обсязі представлений їй не був і власним підписом вона не посвідчувала його умови, окрім сторінки з умовами і назвою «Реквізити сторін/підписи сторін». Зі свого боку голова СФГ «Дон» ОСОБА_2 зобов`язувався належним чином оформити всі необхідні юридичні документи, зокрема, скласти в повному обсязі і остаточно погодити з нею текст і умови договору оренди земельної ділянки і лише після цього подати їх для реєстрації. Проте відповідачем такі дії виконані не були. Після спливу 2- х річного строку оренди , в жовтні 2014 року відповідач СФГ «Дон» відмовився повернути земельну ділянку, пояснивши, що відсутні на це підстави, оскільки строк оренди землі визначено 25 роками. Таким чином укладений договір порушує її законні права та інтереси. Крім того, на думку позивача, передача в оренду частки у праві власності на земельну ділянку, без виділення частки в натурі, як окремої земельної ділянки, законом не передбачено. Умови спірного договору оренди земельної ділянки, які з нею не було погоджені, суперечать вимогам закону, істотним умовам договору оренди землі, визначеним у ст.15 Закону України « Про оренду землі», що означає недійсність договору. Також договір оренди землі укладений без згоди співвласників земельної ділянки, що також свідчить про його недійсність. В оренду передана не земельна ділянка як майновий об`єкт , а Ѕ частка земельної ділянки; орендна плата визначена без розроблення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки; договір оренди укладався на 2 роки, а не на 25 років, як зазначено в договорі. З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 22.10.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та СФГ «Дон» про передачу в оренду земельної ділянки (1/2 частки) площею 4,8871 га; визнати недійсним договір оренди землі б/н від 22.10.2012 року, укладений між нею та СФГ «Дон», про передачу в оренду земельної ділянки (1/2 частки) площею 4,8871 га; скасувати записи у Державному реєстрі земель про державну реєстрацію вказаних договорів; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки; зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку; стягнути з відповідача СФГ « Дон» судові витрати.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14, 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі. Укладення договору оренди землі, зокрема укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до вимог ч.1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Матеріали справи свідчать про те, що 22 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та СФГ «Дон», а також між ОСОБА_1 та СФГ «Дон» було укладено два окремих договори оренди земельної ділянки загальною площею 4,8871 (1/2 частка) га ріллі для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 , строком на 25 років.

Відповідно до п.п.8, 9, 10 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій, натуральній, або відробітковій формі у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та становить 1946,63 грн. в рік на момент укладення договору оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Орендна плата вноситься в строк до 31 грудня кожного року.

В пункті 4 договору оренди землі зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 129 775,42 грн.

Відповідно до п.38 договору, договір оренди землі набирає чинності з моменту його реєстрації.

Оспорюваний договір оренди земельної ділянки був зареєстрований в управлінні Держкомзему у Богодухівському районі Харківської області 02.11.2012 року за № 01095.

Актом прийому-передачі від 22.10.2012 року ОСОБА_2 передав СФГ « Дон» земельну ділянку строком на 25 років.

Актом прийому-передачі від 22.10.2012 року ОСОБА_1 передала СФГ « Дон» земельну ділянку строком на 25 років.

02.11.2012 року між ОСОБА_2 та СФГ « Дон» складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Також 02.11.2012 року між ОСОБА_1 та СФГ « Дон» складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Сторонами не заперечується та підтверджується належними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримували від СФГ «Дон» орендну плату за договором оренди спірної земельоної ділянки.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (ч. ст. 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи договір оренди, особа надає свою згоду не тільки на передачу земельної ділянки в оренду, а саме на передачу її в оренду на певних умовах (розмір орендної плати, строк договору та інше), а не підписання позивачем договору оренди свідчить про відсутність погодження істотних умов договору із власником земельної ділянки.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-127цс13).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів № 2543/7614 від 04.08.2016 року, проведеної під час досудового розслідування кримінального провадження № 00000703 від 23.10.2015 року, фрагмент тексту «25 років» в п.7 договору оренди землі від 22.10.2012 року, що зареєстрований у відділі Держгеокадастру у Богодухівському районі за № 01095, друкувався одночасно з основним текстом на першій сторінці кожного з досліджуваних договорів, тобто не був додрукований. Тексти на першій-третій сторінках та четвертій сторінці в договорі оренди надруковані у різний час. Встановити чи замінювалися аркуші в договорі оренди землі не представилося можливим (а.с.82-93 т.2).

Постановою старшого слідчого СВ Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області від 24.02.2017 року кримінальне провадження № 00000703 від 23.10.2015 року за заявою ОСОБА_1 про підробку договору оренди земельної ділянки, закрито у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.103-104 т.2).

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належних і допустимих доказів того, що договір оренди землі від 12.10.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Дон», був сфальсифікованим СФГ «Дон», а отже відсутнє волевиявлення сторін на укладення такого договору, у зв`язку з чим він є недійсним, - ОСОБА_1 суду не надано.

Доводи позивачки про те, що з нею не було погоджено всіх умов договору оренди, оскільки вона підписала лише останній аркуш, грунтуються на припущеннях і не можуть бути покладені в основу судового рішення.

При цьому обставини, у зв`язку з якими нею було підписано останній аркуш договору, позивачкою викладаються нечітко. Мотиви таких своїх дій позивачка не наводить.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання позивачки на те, що законом не передбачена можливість передачі в оренду ідеальної частки у праві власності на землю по частці у праві власності кожним співвласником за окремими договорами, в яких вони самостійно діють на стороні орендодавця, а договори оренди на спірну земельну ділянку укладені без згоди між співвласниками землю, - не приймаються до уваги колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до ст. 25 ЗУ «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Частиною 2 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 355, ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Як зазначалося вище, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають в спільній частковій власності земельну ділянку загальною площею 4,8871 (по 1/2 частці кожний) га ріллі для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 , що розташована на території Вінницько -Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

При укладенні двох окремих договорів оренди вказаної земельної ділянки з одним й тим самим орендарем 22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили порядок користування цією ділянкою.

Дана обставина підтверджується тим, що укладено два договори одночасно на одну і ту ж земельну ділянку із кожним співвласником із врахуванням частки кожного у спільній частковій власності.

Земельна ділянка загальною площею 4,8871 (1/2 частка) га ріллі для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 , яка є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , передана кожним із співвласників орендарю із врахуванням своєї частки.

Кожен із співвласників отримував доходи від використання спільної земельної ділянки у вигляді орендної плати відповідно до розміру своєї частки.

Тому, вказані обставини підтверджують той факт, що співвласники розпорядилися своєю власністю і права кожного співвласника не були порушені іншим співвласником.

Доводи апелянта про те, що не була також визначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору для визначення розміру орендної плати, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки пунктом 4 договорів оренди від 22.10.2012 року визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 129 775,42 грн. (а.с.11,117 т.1).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договорів оренди земельної ділянки недійсними та відсутність підстав для скасування рішень про державну реєстрацію речових прав, скасування записів з Державного реєстру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. У зв`язку з відмовою позивачки від позову в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , наявні підстави для визнання нечинним рішення суду першої інстанції у зазначеній частині із закриттям провадження у справі в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути позивачці земельну ділянку. В іншій частині - рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку, суд у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні апеляційної скарги.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1653,60 грн. (551,20 грн. х 3 вимоги х 150%) (а.с.224 т.3).

З урахуванням відмови позивачки від позову в частині вимог про зобов`язання відповідача повернути їй земельну ділянку, наявні підстави для повернення з державного бюджету ОСОБА_1 частину судового збору, сплаченого нею за вказаними вимогами у розмірі 413,40 грн. (150% від 551,20 грн. = 826,80 грн.; 50% від 826,80 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 373, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 .

Визнати нечинним рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 .

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Дон», ОСОБА_2 , сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути позивачці земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , - закрити у зв`язку із відмовою позивача від вказаних вимог.

В іншій частині рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 частину судового збору за вимогами про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути позивачці земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , а саме: у розмірі 413,40 грн., сплаченого апелянтом при подачі апеляційної скарги на розрахунковий рахунок № 0011, Код бюджетної класифікації: 22030001, Банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, МФО: 851011, одержувач: УДКСУ у Основ`янському районі міста Харкова, Код ОКПО: 37999628 за платіжним дорученням від 27 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 07.08.2019 року.