Справа № 490/3819/14-ц
Провадження № 22-ц/812/1520/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідачки - ОСОБА_1 М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану в його інтересах адвокатом Бабенко Наталією Сергіївною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року, ухваленого в приміщені того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Ощадбанк») до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., що належить ОСОБА_5 і перебуває в іпотеці ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором іпотеки від 26 липня 2007 року № 1804, укладеним між філією Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» та іпотекодавцем ОСОБА_6 шляхом проведення публічних торгів і направлення коштів, отриманих від реалізації на користь позивача в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 25 липня 2007 року № 1766-н в сумі 1 266 561, 62 грн., з яких: строковий основний борг по кредиту в сумі 152 005,00 грн., прострочений основний борг по кредиту - 272 195, 00 грн., прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 30 січня 2014 року - 457816,41 грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту - 145304,49 грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 239240,72 грн. Також, позивач просив виселити відповідача з квартири та зняти з реєстрації.

Позов обґрунтовував тим, що між Банком та ОСОБА_3 25 липня 2007 року було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кошти на споживчі цілі в сумі 424 200 грн. зі сплатою 17,5 % річних строком до 25 липня 2017 року.

З метою забезпечення зобов`язань 26 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки на належну останній на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Позичальниця своїх кредитних зобов`язань не виконує у зв`язку з чим станом на 30 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 1 266 561, 62 грн., з яких строковий основний борг по кредиту в сумі 152 005,00 грн., прострочений основний борг по кредиту в сумі 272 195, 00 грн., прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 30 січня 2014 року - 457816,41 грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту 145304,49 грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 239240,72 грн.

Посилаючись на викладене та на те, що вимога Банку про погашення заборгованості в добровільному порядку не виконана, позивач просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року позов задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 шляхом проведення публічних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 1 266 561,62 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року за заявою відповідача ОСОБА_7 зазначене заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального провадження.

Ухвалою того ж суду від 05 квітня 2018 року третю особу без самостійних вимог - Державну міграційну службу України в Миколаївській області замінено на виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року р/№ 7474, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Н.П., що передана в іпотеку ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором іпотеки від 26 липня 2007 року, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 , які виникли за кредитним договором № 1766-н від 25 липня 2007 року у розмірі 379 716, 34 грн., що складається із: заборгованості з основного боргу по кредиту - 272 195, 00 грн., прострочені відсотки за період з 20 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року - 52 066, 19 грн., пеня за прострочення сплати кредиту (основного боргу) - 21 321, 37 грн., пеня за прострочення сплати відсотків - 34 133,78 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позичальником порушені умови кредитного договору, а тому права Банку підлягають захисту в тому числі за рахунок іпотечного майна, сума заборгованості до майнового поручителя має бути встановлена на листопад 2011 року, тобто до строку реалізації Банком права на дострокове стягнення всієї суми кредиту пред`явлення позову до позичальниці ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості. Відмовляючи у задоволенні вимог про виселення та зняття з реєстрації, суд виходив з положень ст. 109 ЖК України про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області, яке набрало законної сили від 26 лютого 2013 року встановлені обставини наявності заборгованості за кредитним договором №1766-н від 25 липня 2007 року у сумі 882 967,99 грн. та які не підлягають доказуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 - адвокат Лисенко В.С., просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника відповідачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається та таке встановлено судом, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління, правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1766-н, за умовами якого остання отримала кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 424 200 грн. зі сплатою 17,5% на строк до 25 липня 2017 року (т. а.с.8-10).

Відповідно до пункту 1.5. кредитного договору ОСОБА_3 зобов`язалась здійснювати погашення отриманого кредиту щомісяця до останнього числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 3 535, 00 грн. та сплачувати проценти, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 25 липня 2007 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом здійснити не пізніше 25 липня 2017 року.

Пунктом 5.2. кредитного договору встановлена відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,05 % на день від суми несплаченого платежу за порушення взятих не себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту, процентів, комісійних винагород та інших платежів.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником за цим Договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або майновим поручителем будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, а також обов`язок позичальника у разі порушення умов Договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами (пункти 3.4., 4.3.3. кредитного договору).

У листопаді 2011 року в порядку реалізації кредитором свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, Банк пред`явив позов до позичальниці ОСОБА_3 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до Ленінського районного суду м. Миколаєва тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2012 року змінено та стягнуто достроково з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 1766-н від 25 липня 2007 року станом на 03 вересня 2012 року в сумі 882 967, 99 грн., із яких: 208 565 грн. строкова заборгованість по кредиту; 215 635 грн. - прострочена заборгованість по кредиту; 378 767, 99 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом з 1 вересня 2009 року по 03 вересня 2012 року; 30 000 грн. пені за прострочення по кредиту за період з 01 вересня 2009 року по 02 вересня 2012 року; 50 000 грн. пені за прострочення по сплаті відсотків за період з 01 вересня 2009 року по 03 вересня 2012 року. Вказане рішення набрало законної сили (т. 2 а.с.35-36).

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За положеннями статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» посилався на те, що ОСОБА_8 виступила майновим поручителем по кредитному договору, укладеного з ОСОБА_3 , яка належним чином умови кредитного договору не виконує.

Так, як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 25 липня 2007 року №1766-н, 26 липня 2007 року між Банком та відповідачем - ОСОБА_9 , укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку належну їй на праві власності (нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року) квартиру за АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за р№1804 (т.1 а.с.11-16).

Позичальниця своїх зобов`язань з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 1 266 561, 62 грн., з яких строковий основний борг по кредиту в сумі 152 005,00 грн., прострочений основний борг по кредиту в сумі 272 195, 00 грн., прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 30 січня 2014 року - 457816,41 грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту 145 304,49 грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 239 240,72 грн. (т. 2 а.с. 74-78).

06 лютого 2014 року ПАТ «Ощадбанк» направило ОСОБА_5 досудові вимоги про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі ухилення від погашення заборгованості (т. 1 а.с. 20-22).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну на праві власності ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості в рахунок якого необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки у сумі 379 716,34 грн. з яких: заборгованість з основного боргу по кредиту - 272 195, 00 грн., прострочені відсотки за період з 20 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року - 52 066, 19 грн., пеня за прострочення сплати кредиту (основного боргу) - 21 321, 37 грн., пеня за прострочення сплати відсотків - 34 133,78 грн., судом враховано заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності щодо розміру заборгованості відносно майнового поручителя - ОСОБА_7

Так, за статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки ст. 257 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яке має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Вказане висловлене у висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року справа №523/10225/15-ц.

Також, судом було враховано безпідставне нарахування, передбачених договором відсотків та пені після пред`явлення позову до позичальника позову про дострокове стягнення всієї суми кредиту - листопад 2011 року, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12.

Отже, пред`явлення Банком у листопаді 2011 року позову до позичальниці ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором не здійснило переривання строків позовної давності щодо вимог до відповідача ОСОБА_7 , як до майнового поручителя, а тому суд вірно здійснив нарахування заборгованості по тілу з 20 березня 2011 року по 20 березня 2014 року, а по відсоткам та пені з 20 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року.

Доводи апеляційної скарги про не можливість застосування до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки висновок зроблено відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України та стосувався саме пред`явлення позову до інших боржників, в даній справі - іпотекодавця.

Також, є вірним висновок суду про відмову у задоволенні вимог про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15 та від 06 червня 2019 року №554/11953/15-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Як зазначалося вище, 26 липня 2007 року ОСОБА_7 передала в іпотеку Банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року. Тобто, зазначена квартира була придбана ОСОБА_7 задовго до передачі її в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих ОСОБА_3

Встановивши, що ОСОБА_7 (іпотекодавець) придбала у власність спірну квартиру не за рахунок кредиту, суд обґрунтовано виходив з того, що заявивши вимогу про виселення відповідачки з предмета іпотеки, Банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.

З огляду на зазначене висновок суду про відмову у виселенні та зняття з реєстрації відповідає положенням статті 109 Житлового кодексу Української РСР, які мають враховуватися при застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду на передчасність вимоги Банку про виселення відповідачки та зняття її з реєстрації відповідно до ст. 42 Закону України «Про іпотеку» не вплинуло на остаточний висновок суду про відмову у задоволенні вимог Банку про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано наявність іншого жилого приміщення у відповідачки не заслуговують на увагу з огляду на те, що в позові конкретно не зазначено яке саме приміщення, а крім того, доказів на підтвердження того, що відповідачка проживає та зареєстрована в спірній квартирі в матеріалах справи відсутні, а навпаки ОСОБА_7 згідно копії паспорту зареєстрована в будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.26).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не впливають на обґрунтовані висновки рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану в його інтересах адвокатом Бабенко Наталією Сергіївною залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.