Справа № 446/1057/17 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Л.
Провадження № 22-ц/811/2005/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Камянка-Бузької міської ради Львівської області на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Кам`янка-Бузької міської ради у якому просив: визнати за ним, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він із сім`єю поживає за адресою: АДРЕСА_1 протягом останніх 17 років, та користується житловим будинком і господарськими спорудами. Вказував, що постійно доглядає за будинком та утримує його, робить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, а отже має право набути право власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно.

З урахуванням зазначених обставин, позивач, на підставі ст.344 ЦК України, просив: визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 127.9 м.кв., з яких: 82.0 м.кв. жила площа, 45.9 м.кв. підсобна площа, згідно плану та на 45/100 частин будівлі АДРЕСА_1 (літ. по плану "А-2"), що розміщені на 1-му поверсі і складається з 7-ми (семи) приміщень, загальною площею 104.6 м.кв. : приміщення -1 площею 8.1 м.кв.; приміщення -2 площею 8.3 м.кв.; приміщення - 3 площею 6.8 м.кв.; приміщення - 4 площею 5.6 м.кв.; приміщення - 5 площею 9.9 м.кв.; приміщення - 6 площею 40.5 м.кв.; приміщення - 7 площею 25.4 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 липня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Кам`янка-Бузьким РВ УМВС України у Львівській області 20.08.1999 р., (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 тому АДРЕСА_1 загальною площею 127.9 м.кв., з яких: 82.0 м.кв. жила площа, 45.9 м.кв. підсобна площа, згідно плану та на 45/100 частин будівлі № 2 "а" (літ. по плану "А-2"), що розміщені на 1-му поверсі і складається з 7-ми (семи) приміщень, загальною площею 104.6 м.кв. : приміщення -1 площею 8.1 м.кв.; приміщення -2 площею 8.3 м.кв.; приміщення - 3 площею 6.8 м.кв.; приміщення - 4 площею 5.6 м.кв.; приміщення - 5 площею 9.9 м.кв.; приміщення - 6 площею 40.5 м.кв.; приміщення - 7 площею 25.4 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила Камянка-Бузька міська рада Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не доведено добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Зокрема, вважає, що ОСОБА_1 при користуванні даним майном знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на гуртожиток, оскільки спірний гуртожиток належить до пайового фонду власників реорганізованого СВСГ «Надбужжя» та перебуває на балансі ПАФ «Надбужжя» до моменту виділення майна пайовиків в натурі. Звертає увагу суду, що на даний час до Камянка-Бузької міської ради ще не подавались списки осіб, які мають право на майновий пай, складені комісією, на видачу сертифікату. Відтак, Камянка-Бузька міська рада не видала жодного свідоцтва про право власності на майновий пай члена даного підприємства. За таких обставин прийняття рішення у 2000р. ПАФ «Надбужжя» про передачу позивачу колгоспного гуртожитку в рахунок майнового паю, було незаконним, оскільки не було затверджено списків осіб, які мають право власності на майновий пай. Також зазначає, що, спірна господарська будівля ніколи не належала до об`єкту соціальної сфери, а була об`єктом загальногосподарського призначення, який належав до розподілу між пайовиками. Відтак, порушивши процедуру виділення майнового паю в натурі, не отримавши попередньо свідоцтво про право власності на майновий пай, володіння ОСОБА_1 не може бути добросовісним. Крім того, вважає, що Кам`янка-Бузька міська рада не є належним відповідачем у даній справі, оскільки ПАФ «Надбужжя» є діючим і не перебуває в процесі припинення.

Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Оскільки ціна позову у справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана цивільна справа відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 3 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 липня 2018р. скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям постанови.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком АДРЕСА_1 .

Однак, з таким висновком та рішенням суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд першої інстанції, всупереч зазначеним нормам чинного законодавства, не дослідив наявності факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем прав та інтересів позивача, а значить, і предмету спору.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Як вбачається із матеріалів справи і судом встановлено половина будинковолодіння, АДРЕСА_1 а належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської ради від 23.02.2001 року; зареєстровано за № 166, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на будівлі, виданого виконавчим комітетом Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області 20 березня 2001 року (а.с.11).

Оскільки, позивач є власником половини будинковолодіння АДРЕСА_1 , це виключає визнання за ним права власності на підставі ст. 344 ЦК.

Згідно п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомий давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Звертаючись із вказаним позовом позивач зазначив відповідачем Кам`янка-Бузьку міську раду Львівської області.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, спірне майно по АДРЕСА_1 перебувало на балансі СВСГ «Надбужжя», яке в подальшому було реорганізовано у ПАФ «Надбужжя», яке згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є діючим і не перебуває в процесі припинення.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга Камянка-Бузької міської ради Львівської області підлягає до задоволення, рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 липня 2018р. скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст., 367, 368, 374, пп.1-3 ст.376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Камянка-Бузької міської ради Львівської області - задовольнити.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 липня 2018р. - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Камянка-Бузької міської ради Львівської області 1152 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2019 року.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета