Справа № 214/2028/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 травня 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі судового засідання Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/2028/18 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» (вул. Спаська, буд.17а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ТОВ «Житлосервіс-КР» звернувся до суду з позовною заявою 30.03.2018 року, збільшивши позовні вимоги 12.07.2018 року, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 10616,04 грн., а також нараховані 3% річних - 392,85 грн. та інфляційні втрати - 2025,72 грн.; стягнути з відповідача на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ТОВ «Житлосервіс-КР», на підставі укладеного з Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Саксаганському районі, є управителем будинку, споруди або групи будинків і споруд та надавачем послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях Саксаганського району м. Кривого Рогу, в тому числі і по АДРЕСА_3. Відповідач ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі за надані житлово-комунальні послуги не сплачувала, в результаті чого у неї виникла заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року на суму 10616,04 грн. При цьому, сума інфляційних витрат становить 2025,72 грн., та 3% річних - 392,85 грн. Враховуючи викладене, представник позивача звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.11.2017 року судовий наказ було скасовано у зв`язку з тим, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 не існувало та не існує. Разом з цим, представник позивача звертає увагу суду, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 166,9 кв.м. При цьому, ТОВ «Житлосервіс-КР» прийняло вказаний багатоквартирний будинок з 01.12.2014 року. Станом на вказану дату на ім`я відповідача було відкрито особисті рахунки на приміщення № АДРЕСА_4 , загальною площею 76,2 кв. м. та на приміщення № АДРЕСА_6 , загальною площею 88,9 кв.м. Також, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 до 30.05.2014 року була власником квартири АДРЕСА_7 , але право власності на вказану квартиру припинено на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна. Оскільки в добровільному порядку наявну заборгованість відповідач не погашає, представник позивача просить стягнути її з відповідача в примусовому порядку.

06.08.2018 року представником відповідача ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. У відзиві звертає увагу суду, що в позовній заяві відсутні докази та посилання позивача про здійснення зобов`язань з підготовки та укладення з відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Так, за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року позивачем жодного разу не здійснено належних заходів щодо підготовки та направлення типового договору на адресу відповідача для його узгодження та підписання. Окрім того, представник відповідача вказує, що в позовній заяві відсутні посилання та докази, що підтверджують здійснення позивачем заходів по спонуканню відповідача до укладення типового договору з позивачем. За весь спірний період позивачем не направлено на адресу відповідача відповідних актів про надані послуги з управління будинком, утримання його та прибудинкової території. Також, ОСОБА_2 посилається на те, що в позовній заяві відсутні посилання та докази обґрунтованого розрахунку заборгованості на підставі затверджених тарифів уповноваженого суб`єкта владних повноважень у спірний період. При цьому, з позовної заяви та розрахунку заборгованості неможливо встановити, на підставі яких тарифів та цін здійснювалося нарахування за послуги. Також, на думку представника відповідача, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки судовий наказ від 09.10.2017 року не є тим рішенням суду, яке б могло переривати строк позовної давності, у розумінні ст.ст.253-268 ЦК України.

28.09.2018 року, представником позивача Савчук С.С., в порядку ст.179 ЦПК України, подано відповідь на відзив до позовної заяви, в якому зазначено, що, враховуючи те, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , ТОВ «Житлосервіс-КР» зверталось до відповідача з пропозицією про укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак жодної відповіді від неї отримано не було, у зв`язку з чим договір не укладено. Враховуючи те, що за вказаний період послуги за утримання будинку та прибудинкової території надавалися, а відповідач фактично споживав ці послуги без укладення договору, на думку представника позивача, вартість послуг, що спожиті відповідачем підлягають сплаті. Окрім того, заперечуючи твердження представника відповідача про те, що ТОВ «Житлосервіс-КР» не направлялось відповідачу актів про надані послуги з утримання будинку а прибудинкової території, Савчук С.С. зазначає, що позивачем надано копію договору з Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Саксаганському районі. З приводу неможливості встановлення тієї обставини, на підставі яких тарифів здійснювалося нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, представник позивача вказує, що тарифи окремо по кожному будинку встановлено рішенням Виконкому Криворізької міської ради №416 від 14.12.2011 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Саксаганського району м. Кривого Рогу, та рішенням Виконкому Криворізької міської ради №178 від 12.04.2017 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу ТОВ «Житлосервіс-КР». Населення міста Кривого Рогу проінформовано про зміст вказаних рішень у відповідності до вимог Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад. Зазначені рішення оприлюднено на офіційному веб-сайті виконкому Криворізької міської ради, у визначений чинним законодавством України термін.

Окрім того, 14.11.2018 року представником відповідача надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому він не погоджується з поясненнями позивача, не вбачає законних підстав для задоволення позову з огляду на таке. Так, останній стверджує, що в матеріалах справ відсутні будь-які підтверджуючі документи щодо направлення позивачем примірника договору відповідачу та отримання ним вказаного договору. Так само, в матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи про направлення позивачем актів про надані послуги відповідачу. При цьому, на думку представника відповідача, саме по собі укладення договору між ТОВ «Житлосервіс-КР» та Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради не є підтвердженням надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачу та не підтверджує факт отримання ним відповідних послуг від позивача. Також, представник відповідача вважає, що наявність необхідної інформації у вільному доступі в мережі Інтернет не є спростовуючим фактором для позивача в контексті його обов`язку направити відповідачу примірник договору про надання житлово-комунальних послуг, акти про надані послуги, а також, розрахунки із зазначенням формули розрахунку тарифу.

При цьому, 29.11.2018 року представником позивача надано до суду письмові пояснення на відзив на позовну заяву, в яких він вважає відзив безпідставним та необґрунтованим. У зазначених поясненнях представником позивача вказано на ті ж самі обставини, що і у відповіді на відзив до позовної заяви від 28.09.2018 року.

Разом з цим, в письмових поясненнях, наданих представником відповідача 22.01.2019 року, в яких він стверджує, що подані позивачем окремі документи жодним чином не доводять факту надання житлово-комунальних послуг відповідачу. Так, акти надання послуг не мають жодного посилання на адресу, за якою надавалися послуги, а отже, вони не відповідають вимозі належності доказів, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування, яким у цій справі є встановлення факту надання обслуговуючою організацією житлово-комунальних послуг відповідачу. Також, представник відповідача звертає увагу суду на ту обставину, що щодо посадових осіб ТОВ «Житлосервіс-КР» триває досудове слідство в рамках кримінального провадження №0000142 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України. Під час досудового слідства встановлено, що зазначені підприємства, з метою завищення вартості робіт, а також зменшення податкового навантаження під час виконання робіт, переводили грошові кошти на розрахункові рахунки підприємств з ознаками фіктивності, що створенні з метою мінімізації податкових зобов`язань. При цьому, представник відповідача вказує, що позивач надає копії документів, що підтверджують сплату грошей в той самий період з тим самим підрядником, які фігурують у вказаному кримінальному провадженні. Окрім того, представник відповідача посилається на те, що в наданих копіях документів наявні ознаки підчищення, дописок ручкою, іншими ознаками підроблення, а якість деяких копій взагалі не дозволяє встановити змісту документа, прочитати його, тому є всі підстави ставити під сумнів відповідність поданих копій оригіналам документів.

Після ознайомлення з письмовими поясненнями представника відповідача від 22.01.2019 року, представником позивача 11.03.2019 року, також, надано до суду письмові пояснення, відповідно до яких у своїй діяльності для розрахунку фактичних витрат з утримання будинків ТОВ «Житлосервіс-КР» керується постановою Кабінету Міністрів України №869 про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги і затвердженого нею Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згідно з яким суб`єкти господарювання, які надають послуги, можуть залучати для виконання окремих послуг підрядні організації, на умовах підрядних договорів з виконавцями. На підставі цього, ТОВ «Житлосервіс-КР» укладено договори субпідряду на надання послуг з аварійного обслуговування та на послуги диспетчерської служби з централізованого управління та контролю за технічним станом житлового фонду. У зв`язку з цим, надані копії актів виконаних робіт представник позивача вважає належними та допустимими доказами. Окрім того, в спростування твердження представника відповідача з приводу не доведення до відома відповідача порядку та формул формування тарифів, представник позивача вказує, що ТОВ «Житлосервіс-КР» не зобов`язане чинним законодавством доводити до відома споживача формули, за якими здійснюється розрахунок кожної послуги при формування тарифу. Вказана інформація є публічною та доступною всім споживачам, оскільки міститься в зазначеній вище постанові Кабінету Міністрів України №869. Що стосується твердження з приводу досудового слідства щодо посадових осіб ТОВ «Житлосервіс-КР» за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України, представник позивача зазначає, що кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Також, представником позивача надано до суду копії документів, на які вказує представник відповідача, належної якості.

Ухвалою суду від 17.05.2018 року відкрито провадження у справі (том 1 а.с.26-27).

Інших процесуальних дій судом не вчинялось.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, до суду надали письмові заяви, в яких просили справу розглянути за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, не визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши письмові докази у справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив такі обставини.

ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб`єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків АДРЕСА_11, у тому числі будинку АДРЕСА_8 (том 1 а.с.18-20).

Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Положеннями ст.ст.66, 67, 162 ЖК України встановлено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно з ст.13 вказаного закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року, і відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковим для всіх судів України.

Так, відповідно до ст.2 ЖК УРСР, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин.

За змістом ст.9 ЖК УРСР, житлові права громадян поділяються на три види: право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів; право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом; на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст.10 ЖК УРСР, визначив такі житлові обов`язки громадян: дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; додержувати правил користування жилими приміщеннями; економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Статтями 189, 190 ЖК УРСР передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; за заподіяння шкоди житловому фонду.

Системний аналіз зазначених вище положень ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими., отже питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі, і щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється.

Разом з цим, за змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За визначенням, наданим у ст.1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Положеннями ст.3 вказаного Закону, встановлено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.4 зазначеного Закону, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

При цьому, згідно з ч.2 ст.4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Приймаючи до уваги ту обставину, що в процесі прийняття спеціального закону, а саме Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зміни до Цивільного кодексу України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із цим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901 та ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, суд приходить висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги (ч.1 ст.509 ЦК України).

Отже, відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги положення зазначених нормативно-правових актів цивільного судочинства, суд приходить до висновку про те, що відповідач фактично користувалась наданими житлово-комунальними послугами з боку позивача, але в силу того, що договір між нею та останнім не укладався, не сплачувала кошти за надання таких послуг. Таким чином, суд вважає, що відповідач не сплачує за користування наданими житлово-комунальними послугами, заборгованість по яких підлягає стягненню в судовому порядку.

Окрім того, відповідно до відзиву на позовну заяву та письмових пояснень, наданих представником відповідача до суду, останній посилається на те, що представником позивача не надано доказів здійснення зобов`язань з підготовки та укладення з відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг, позивачем не здійснено належних заходів з підготовки та направлення типового договору на адресу відповідача для його узгодження та підписання, не направлено на адресу відповідача відповідних актів про надані послуги з управління будинком, утримання будинку та прибудинкової території, в результаті чого неможливо встановити факт надання виконавцем вказаних послуг.

Однак, ані з боку відповідача, ані з боку його представника, суду не надано жодних доказів, які б підтверджували факт звернення до відповідних органів місцевого самоврядування чи до самого позивача, з цього приводу, а саме, щодо не надання або неналежного надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Таким чином, вказані вище доводи представника відповідача не заслуговують на увагу, оскільки відповідач у встановленому законом порядку не відмовлявся від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем, також, надано не було (правовий висновок колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року).

Також, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача з приводу не направлення на адресу відповідача актів про надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території та неможливість встановлення, на підставі яких тарифів здійснювалось нарахування за вказані послуги з огляду на таке.

Так, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості.

Разом з цим, згідно з п.п.1, 5 ч.2 ст.7 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

При цьому, п.п.2, 3 ч.2 ст.8 вказаного вище Закону, встановлено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний: готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором; без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством.

Так, судом встановлено, що за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року відповідач ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до ТОВ «Житлосервіс-КР» з відповідним клопотанням про надання вказаної вище інформації. Окрім того, суд звертає увагу, що така інформація є у вільному доступі та розміщена на Криворізькому ресурсному центрі в мережі Інтернет, з якою можна ознайомитися за відповідним посиланням.

Також, позивачем направлялася на адресу відповідача пропозиція укласти договір та сам договір у двох примірниках, рішення виконкому Криворізької міської ради №416 від 14.12.2011 року та №435 від 27.12.2011 року, претензія про сплату заборгованості, платіжні рахунки за період з 01.12.2014 року по 28.02.2017 року та акти здачі-прийняття робіт за вказаний період, що підтверджується належним чином завіреною копією опису вкладення у цінний лист на ім`я ОСОБА_1 з копіями відповідних документів (том 1 а.с.66-118). Будь-яких сумнівів в їх достовірності вказані копії документів у суду не викликають, тому суд визнає їх належними, достовірними та допустимими доказами, відповідно до положень ст.ст.77-79 ЦПК України.

Окремо, суд звертає увагу, що відповідно до положень п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

При цьому, тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій окремо по кожному будинку встановлено рішеннями виконкому Криворізької міської ради №416 від 14.12.2011 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Саксаганського району м. Кривого Рогу та рішенням та №178 від 12.04.2017 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу ТОВ «Житлосервіс-КР». Про зміст вказаних рішень населення м. Кривого Рогу було проінформовано у відповідності до вимог Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, а саме шляхом оприлюднення на офіційному сайті виконкому Криворізької міської ради.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 166,9 кв.м., що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №82614717 від 16.03.2017 року (том 1 а.с.7).

Відповідно до додатку №3 до рішення виконкому Криворізької міської ради №409 від 14.12.2011 року, житлове приміщення № АДРЕСА_3 , загальною площею 76,2 кв.м., переведено з житлового фонду в нежитловий. Так само, як видно з додатку до рішення виконкому Криворізької міської ради №336 від 12.10.2011 року, житлове приміщення № АДРЕСА_6 за вказаною вище адресою, загальною площею 88,9 кв.м., також, переведено з житлового фонду в нежитловий (том 1 а.с.8).

При цьому, як видно з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 до 30.05.2014 року була власником квартири АДРЕСА_7 , але право власності на вказану квартиру припинено на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна (том 1 а.с.9-12).

Отже, враховуючи викладене, відповідач ОСОБА_1 є власником як приміщення АДРЕСА_4 так і приміщення АДРЕСА_1, що були об`єднані та виведені з житлового у нежитловий фонд, тому повинна оплачувати нараховані житлово-комунальні за обидва приміщення.

Також, суд визнає необґрунтованими доводи представника відповідача з приводу того, що щодо посадових осіб ТОВ «Житлосервіс-КР» триває досудове слідство в рамках кримінального провадження №0000142 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України, у зв`язку з чим останній наполягає на визнанні копій актів приймання-передачі робіт, наданих представником позивача, недопустимими доказами.

Так, у своїх письмових поясненнях представник позивача вказує на ту обставину, що кримінальне провадження №0000142 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України щодо посадових осіб ТОВ «Житлосервіс-КР», закрито за відсутністю в їх діях складу кримінальних правопорушень. Разом з цим, суд не може прийняти до уваги вказане твердження представника позивача, оскільки будь-яких підтверджуючих цю обставину доказів останнім суду не надано.

Натомість, суд зазначає, що як на дату звернення до суду із позовною заявою, так і на дату розгляду вказаної цивільної справи зазначене кримінальне провадження не розглянуто, вирок у справі не ухвалено. Будь-які відомості з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК України та ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Вищезазначені норми закону узгоджуються з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (рішення від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99).

Окрім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги, що будь-які відомості щодо засудження посадових осіб ТОВ «Житлосерівс-КР» в матеріалах справи відсутні, суд не бере до уваги вказані доводи представника відповідача.

Також, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена у п.10 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем та її представником не спростовано належними та допустимими доказами ані розмір нарахованої позивачем заборгованості в сумі 10616,04 грн., ані розмір інфляційних витрат в сумі 2025,72 грн., ані 3% річних в сумі 392,85 грн., суддів, перевіривши розрахунки, здійснені позивачем, повністю погоджується з ними та вважає їх правильними.

Отже, встановивши на підставі досліджених доказів, що за оспорюваний період відповідачем фактично отримувалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , яка не здійснювала належне виконання зобов`язання з їх оплати, суд приходить до висновку про покладення на відповідача обов`язку виплатити виниклу заборгованість, а також інфляційні витрати та 3% річних від суми боргу, у відповідності до положень ст.625 ЦК України.

Окрім того, як на одну з підстав заперечення проти задоволення вимог за позовною заявою ТОВ «Житлосервіс-КР», представник відповідача посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, який просив застосувати. Перевіряючи обґрунтованість такої заяви, суд виходить з такого.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ст.257, ч.ч.1, 2 ст.264 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Враховуючи, що судовий захист права ТОВ «Житлосервіс-КР» на стягнення грошових коштів за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України щодо переривання строків позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу викладена в постанові від 13.01.2016 року по справі № 6-931цс15 та постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як видно з матеріалів справи, 09.10.2017 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за заявою ТОВ «Житлосервіс-КР» видано судовий наказ №214/4989/17, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року в розмірі 5567,91 грн., інфляційні витрати в розмірі 1017,13 грн., 3% річних у розмірі 202,57 грн., а також судовий збір у розмірі 800,00 грн. (том 1 а.с.5).

Разом з цим, ухвалою Саксаганського районного суду м Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.11.2017 року за заявою боржника ОСОБА_1 вказаній вище судовий наказ скасовано (том 1 а.с.6).

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, строк позовної давності для звернення до суду з позовом переривався у зв`язку з зверненням ТОВ «Житлосервіс-КР» із заявою про видачу судового наказу, а тому позивач має право заявляти вимоги про стягнення заборгованості, з врахуванням позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про безпідставність заяви представника відповідача про застосування позовної давності та необхідність у відмові в її задоволенні.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку про наявність у відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та про наявність підстав для стягнення з останньої виниклої суми заборгованості із урахуванням 3% річних від простроченої суми та індексу інфляції.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути, також, судові витрати по справі в розмірі 1762,00 грн. (а.с.1, 2).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354, 355, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (вул. Спаська, буд.17а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року в розмірі 10616 (десять тисяч шістсот шістнадцять) грн. 04 коп., інфляційні втрати в розмірі 2025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 392 (триста дев`яносто дві) грн. 85 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (вул. Спаська, буд.17а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Чернова