ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/858/18

Головуючий у першій інстанції Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1263/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Ніжинська міська рада Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

час проголошення рішення суду 11 год. 29 хв.,

дата складання повного тексту судового рішення 08 ІНФОРМАЦІЯ_1 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Ніжинської міської ради Чернігівської області, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:004:0087, видане 03 вересня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 .

У мотивування заявлених вимог зазначив, що він зі своєю матір`ю є співвласниками 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками будинку є відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлий у 1997 році. На день набуття ним та його матір`ю права власності вся земельна ділянка знаходилась у спільному користуванні чотирьох співвласників, але влітку 2016 року він дізнався, що відповідачкою приватизовано частину земельної ділянки, яка знаходилась у спільному користуванні, зокрема, ділянку площею 0,0004 га. ОСОБА_2 має намір встановити на цій ділянці паркан, у зв`язку з чим прохід та проїзд до їхньої частини будинку буде становити менше 2 м, що являється грубим порушенням будівельних та протипожежних норм.

Також указав, що при огляді у земельному відділі акту погодження меж земельної ділянки з`ясувалось, що його та матері підписи підроблені, ОСОБА_4 підпис не міг бути вчинений через смерть останнього у 1997 році, а спадщину після його смерті не прийнято. На письмове звернення з цього приводу комісією з вирішення земельних спорів жодних дій вчинено не було. Вважає, що видача свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,0147 га на ім`я ОСОБА_2 є незаконним, оскільки порушує його права та інтереси, як землекористувача.

Рішенням від 01 серпня 2019 року Ніжинський міськрайонний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2013 року відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з прийнятим рішенням та вважаючи його незаконним, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що підписи від родини Шевченків у акті погодження меж не ставилися через наявність рішення суду від 10 листопада 1982 року, хоча за змістом правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність.

Скаржник указує, що суд, установивши, що при виділенні земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не було погоджено межі ділянки, відмовив у позові без зазначення відповідних правових підстав та помилково констатував про невірно обраний ним спосіб судового захисту.

Звертає увагу на ту обставину, що при прийнятті міськрадою рішення про передачу у власність відповідачу земельної ділянки фактично було передано у власність частину земельної ділянки, яка перебувала у користуванні сусідніх землекористувачів, і жодних даних з приводу їх згоди та вилучення частини належної їм земельної ділянки матеріали справи не містять.

Посилається також на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи, не надавши правового значення порушеній кримінальній справі за фактом підроблення підпису в акті погодження меж, що здійснено ОСОБА_2 .

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій, крім заявленої у позові вимоги, просив визнати незаконним рішення 39 сесії 6 скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 16 квітня 2013 року № 4-39/2013, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0147 га.

Колегія суддів не може взяти до уваги подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог та розглянути її по суті, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч приписів ст.ст. 152, 153 ЗК України, не ставились вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було затверджено земельну документацію та видано ОСОБА_2 оскаржуване свідоцтво.

Суд констатував, що правовою підставою набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку є відповідне рішення органу місцевого самоврядування, яке є передумовою виникнення права власності, а не оспорюване свідоцтво, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , до вирішення питання про законність передачі органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність відповідача, що слугувало підставою для його видачі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що відповідно до договору дарування частки жилого будинку від 27 березня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є власниками 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд (а.с. 10).

Іншими співвласниками вказаного житлового будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належить по 1/4 частині будинку, про що свідчить копія технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого станом на 27 червня 2011 року (а.с. 11-13).

Повідомленням Ніжинського МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області від 30 травня 2017 року підтверджено наявність актового запису № 641 про смерть ОСОБА_3 від 09 вересня 1997 року (а.с. 16).

Рішенням народного суду м. Ніжина від 10 листопада 1982 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення порядку користування земельною ділянкою виділено у користування ОСОБА_6 земельну ділянку площею 368 кв. м, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 земельну ділянку під НОМЕР_1 -ІІ площею 114 кв. м, що є прилеглою до будинку АДРЕСА_1 згідно зі схемою від 12/ХІ-1979 року (а.с. 32).

12 червня 2002 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності 1/4 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Рішенням 39 сесії 6 скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 16 квітня 2013 року № 4-39/2013 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0147 га, кадастровий номер :04:004:0087 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходиться житловий будинок, який є її власністю на підставі договору дарування частки жилого будинку р. № 1682 від 12 червня 2002 року та рішення суду від 10 листопада 1982 року, справа № 2-376 (а.с. 34).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 03 вересня 2013 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0147 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 14). Указане право власності зареєстроване 03 вересня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджуються відповідним витягом (а.с. 15).

З акту розгляду земельного спору від 01 липня 2016 року, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 04 серпня 2016 року № 213 (а.с. 35, 36), вбачається, що комісія розглянула спір між власником земельної ділянки площею 0,0147 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та користувачем земельної ділянки площею 0,0418 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 Предметом спору стала неможливість проходу до частини будинку ОСОБА_2 , винесення забору за його межі ОСОБА_2 і недостовірність підпису ОСОБА_1 на акті визначення та погодження меж земельної ділянки в технічній документації ОСОБА_2 .

При вирішенні наведеного земельного спору між сторонами комісія указала, що рішенням народного суду м. Ніжина від 10 листопада 1982 року (а.с. 32) було здійснено розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1 та із загальної площі 0,0482 га встановлено площі земельних ділянок: ОСОБА_6 - 0,0368 га, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 0,0114 га. Відповідно до договору дарування частки будинку ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 1/4 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Комісія встановила, що власник домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 установила паркан відповідно до межі своєї приватизованої земельної ділянки. Доступ до частини земельної ділянки площею 0,0004 га для обслуговування будинку ОСОБА_2 відсутній, але згідно технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та правовстановлюючих документів на землю прохід для обслуговування житлового будинку повинен бути площею 0,0004 га.

Комісія рекомендувала власнику домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 звернутися до землевпорядної організації для виготовлення землевпорядної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та забезпечити доступ до частини приватизованої земельної ділянки площею 0,0004 га для обслуговування будинку ОСОБА_2 .

На запит районного суду міськрайонним управлінням у Ніжинському районі та м. Ніжині Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було надано копію технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю ОСОБА_2 (а.с. 50-63). У вказаних матеріалах міститься копія акту погодження меж земельної ділянки від 03 вересня 2012 року (а.с. 56), у якому маються описи меж суміжних земельних ділянок та у акті погодження меж земельної ділянки наявні підписи землекористувачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та посилання на рішення Ніжинського народного суду від 10 листопада 1982 року.

Звернувшись з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначав, що оспорюваним свідоцтвом порушені його передбачені законом права, як землекористувача.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України встановлено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу; організація землеустрою.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, передбачений ст. 118 ЗК України, який включає в себе наступні стадії: подання заяви зацікавленою особою у приватизації земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; розгляд клопотання відповідним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин; прийняття рішення відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки та передача її у власність.

За змістом ч. 1 ст. 153 ЗК ЦК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.ч. 1, 2 ст. 153 ЗК України).

За приписами ч.ч. 2, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Виходячи з наведених норм та проаналізувавши обставини даної справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Так, за матеріалами справи встановлено, що відповідачка приватизувала земельну ділянку у розмірі та за конфігурацією, що відповідає рішенню Ніжинського народного суду від 10 листопада 1982 року, яким було визначено порядок землекористування між попередніми співвласниками домоволодіння, що знайшло своє відображення у поданій ОСОБА_2 до суду першої інстанції землевпорядній документації, яка посвідчує її право на земельну ділянку. Докази щодо здійснення ОСОБА_2 приватизації з відступом від визначеного у судовому рішенні порядку землекористування у матеріалах справи відсутні.

При цьому, звертаючись до суду з даним позовом та стверджуючи про порушення права землекористувача, позивач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділення йому земельної ділянки біля будинку відповідно до частки співвласника, її розмір та межі. Таким чином, за відсутності наведених вище доказів набуття позивачем землі у власність (користування) з відповідним визначенням меж земельної ділянки доводи позову про порушення прав землевласника є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

За таких обставин не мають правового значення і не можуть бути підставою для скасування рішення суду твердження позивача про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

У мотивування своїх вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку позивач зазначав про порушення порядку приватизації відповідачем земельної ділянки, зокрема, непогодження меж земельної ділянки із співвласниками та землекористувачами, оскільки ставив під сумнів справжність свого підпису та підпису матері у акті погодження меж земельної ділянки від 03 вересня 2012 року.

У поданому до апеляційного суду клопотанні ОСОБА_1 просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу для з`ясування, чи зроблені ним особисто підписи у тексті акту погодження меж земельної ділянки від 03 вересня 2012 року, зазначивши, що не заявляв аналогічного клопотання у суді першої інстанції через процесуальну необізнаність, хоча мав представника, який мав би заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справі, але не зробив цього, проявивши таким чином бездіяльність і халатність до виконання своїх повноважень.

Колегія суддів вважає, що викладені у клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи мотиви щодо необхідності її проведення в суді апеляційної інстанції не є тими об`єктивними причинами, за яких указані докази не могли бути подані до суду першої інстанції, як це визначено ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а наслідки вчинення чи не вчинення, в тому числі, представником позивача відповідних процесуальних дій несе сторона (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Аналізуючи наявні у справі докази, суд першої інстанції правильно послався на те, що правовою підставою набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яке є необхідною передумовою виникнення такого права.

Доводи позову не свідчать про незаконність рішення органу місцевого самоврядування і вимога про визнання незаконним рішення Ніжинської міської ради від 16 квітня 2013 року № 4-39/2013, яке стало підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0147 га по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не заявлялась.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність порушеного права ОСОБА_1 , як землекористувача, узгоджується з наявними доказами та відповідає обставинам справи, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: