Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа №522/3659/16-ц

провадження №61-44780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів Цюри Т. В., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 , 2000 року народження, в якому просив про визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 , з припиненням їх реєстрації, та зобов`язати ОСОБА_2 звільнити прилеглі до квартири приміщення від належних їй речей. Також просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування даною квартирою з припиненням її реєстрації за вказаною адресою, внаслідок переїзду у США на постійне місце помешкання.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1991 року спірна квартира належить позивачу на праві приватної власності. Наприкінці 1989 - початку 1990 року, ОСОБА_2 ввела позивача в оману щодо батьківства її старшої дочки та тимчасово вселилась у спірну квартиру, у якій зареєструвала своє місце проживання, скориставшись від`їздом власника у США.

Згоди на постійне проживання відповідачів позивач не надавав й не міг давати, оскільки, до жовтня 1991 року, квартира належала місцевій раді, відповідач не була членом його родини, він не проживав з нею однією сім`єю. У 2000 році відповідач народила від невідомого позивачу чоловіка сина ОСОБА_4 , якого також зареєструвала без його згоди у спірній квартирі.

16 лютого 1994 року, приїхавши в Україну у відпустку, ним була подана заява про визнання своєю дочкою - ОСОБА_3. Вказана заява була подана на прохання ОСОБА_2 , яка запевнила у походженні дочки від нього.

У грудні 2014 року, разом з ОСОБА_3, позивач звернувся до центру відповідних досліджень у США, де внаслідок проведеного дослідження крові була виключена можливість її походження від позивача.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила: зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати у користуванні спірною квартирою ОСОБА_2 та її дітям; вселити її, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вказане житлове приміщення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру та зареєструвалася у ній у 1989 році як член сім`ї позивача зі спільною дочкою. Наприкінці 1991 року позивач виїхав у США, а її залишив з дитиною. У 2000 році у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , який був зареєстрований у квартирі за місцем проживання матері. Після вселення ОСОБА_1 у квартиру на виконання рішення суду, ОСОБА_2 , була позбавлена можливості проживати у ній, у зв`язку з ремонтом, який здійснював позивач на виконання того ж рішення суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року у складі судді Кічмаренко С. М.первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 2000 року народження, який відповідно до статті 29 ЦПК України не може бути самостійний учасником судового розгляду, за відсутністю цивільної процесуальної дієздатності, а відповідно до статей 150 - 155 СК України, місцем проживання цього неповнолітнього є місце проживання його матері, такими, що втратили право на постійне проживання, з припиненням їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування, внаслідок виїзду за межі України з припиненням реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач та її неповнолітній син фактично були наймачами спірної квартири, а не членами сім`ї позивача. Відповідно до статті 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до письмового договору найму жилого приміщення. Разом з тим, такий договір між сторонами не укладався, у зв`язку з чим вимоги первісного позову є обґрунтованими.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зазначену квартиру.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2011 року встановлено, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 саме - як член сім`ї власника - ОСОБА_1

ОСОБА_1 не спростував, що ОСОБА_2 неправомірно набула право на користування спірною квартирою, оскільки вселилася до нього у якості матері його дочки ОСОБА_3 та за його згодою, зареєструвалася в квартирі в грудні 1989 року, постійно проживала там, а пізніше проживала за цією адресою разом із сином ОСОБА_4 , 2000 року народження.

Таким чином, ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку набула право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2010 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 була позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, оскільки зазначеними рішеннями була виселена разом зі своїм сином на час проведення ремонту в ній.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, зазначені рішення в частині її виселення разом із сином ОСОБА_4 на час проведення ремонту із спірної квартири з наданням тимчасового житла, скасовані та справа в цій частині передана до суду першої інстанції на новий розгляд.

Оскільки причини непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спірній квартирі з моменту початку проведення капітального ремонту ОСОБА_1 є поважними і об`єктивними, що було визнано самим ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги первісного позову про визнання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартирі задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2011 року лише частково змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2010 року, оскільки вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, встановлення факту сімейних відносин, визнання права власності на квартиру, припинення права власності ОСОБА_1 на це майно.

Всупереч встановленим у наведених судових рішеннях обставинам, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному у цій справі рішенні безпідставно встановив, що ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру у 1989 році, як член сім`ї власника разом з дочкою ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду ґрунтується на наданих ОСОБА_2 копіях документів (довідки про склад сім`ї і прописку, витягу з рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів №1001 від 06 вересня 1991 року), які отримані з невідомого джерела та є неналежними доказами, оригінали яких не перевірялись, а докази первісного державного обліку місця проживання ОСОБА_2 не перевірялось.

На той час спірна квартира належала місцевій раді і не була приватизованою. Тому, у 1989 році, у ОСОБА_1 , навіть за наявністю його бажання, були відсутні будь-які юридичні підстави для реєстрації ОСОБА_2 в квартирі у встановленому законодавством порядку.

Спір про право користування жилим приміщенням вирішений апеляційним судом без з`ясування суттєвих обставин, зокрема, щодо дотримання порядку вселення відповідача, наявності згоди наймача (на той час).

Апеляційним судом не враховано, що після скасування заочного рішення у цій справі, позивач, залишив той же предмет позову, але змінив його підстави, а отже і предмет доказування на: визнання відповідача такою, що втратила право на житло (позбавлення права на житло) внаслідок її вселення без дотримання встановленого порядку, без згоди правомірного власника квартири. Зміна підстав позову обумовлена отриманням на запит представника позивача документів з Одеської місцевої прокуратури № 3, на підтвердження факту фальсифікації відповідачем доказів її вселення, проживання та реєстрації у спірній квартирі.

Внаслідок розгляду апеляційним судом тих доводів, які виходили за предмет уточненої редакції позову, були залишені поза правовою оцінкою суду доводи позивача щодо підробки ОСОБА_2 документів про її реєстрацію в спірній квартирі в 1989 році.

Суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, на які посилався позивач та розглянув позовні вимоги, як наймача, а не власника квартири, а також зустрічні вимоги до наймача, тобто інші позовні вимоги, ніж ті, стосовно яких прийняте рішення суду першої інстанції.

Апеляційним судом проігноровано положення статті 317 ЦК України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Також судом ухвалено рішення без урахування положень пункту 28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 , заперечує проти доводів позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_2 зареєструвала місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , у грудні 1989 року, як член сім`ї наймача, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та прописку.

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Приморської райради народних депутатів №1001 від 06 вересня 1991 року була розглянута заява ОСОБА_1 про викуп зазначеної квартири, в якій він проживає складом сім`ї з трьох осіб, серед яких значився: він, ОСОБА_2 та дитина (на той час) ОСОБА_3 1989 року народження , була надана згода повнолітніх членів сім`ї про викуп квартири на ім`я ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1991 року, який зареєстровано у встановленому порядку, ОСОБА_1 набув право приватної власності на спірну квартиру.

ОСОБА_4 , який є дитиною ОСОБА_2 та народився у 2000 році, був вселений без згоди власника житла, зареєстрований за місцем проживання матері.

Обставини, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , саме - як член сім`ї власника - ОСОБА_1 , встановлено у рішенні апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2011 року.

Вказаним рішенням апеляційного суду Одеської області було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у власних інтересах та інтересах ОСОБА_4 про визнання права користування спірною квартирою з тих підстав, що право ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_4 на користування спірною квартирою не було порушено, оскільки вони є зареєстрованими у спірній квартирі, тому позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

При цьому, вказаним судовим рішенням відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_4 саме з тих підстав, що ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі в грудні 1989 року, як член сім`ї, а неповнолітній ОСОБА_4 вселений і зареєстрований у вказаній квартирі як її син, на що згода власника не вимагалась.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Під час розгляду даного спору за позовом ОСОБА_1 судами не було встановлено наявності перешкод у користуванні останнім своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 у належній йому квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України.

У якості правової підстави для визнання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належній йому на праві власності квартирі, позивач посилався на порушення ОСОБА_2 . визначеного законом порядку при вселенні в квартиру та реєстрації постійного місця проживання за відповідною адресою, в тому числі здійснення ОСОБА_2 підробки документів для реєстрації місця проживання. Також ОСОБА_1 посилався на тривале непроживання вказаних осіб у квартирі без поважних причин.

Вказаним підставам позову суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та, з урахуванням принципу диспозитивності процесу вирішив спір саме в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

Під час апеляційного розгляду справи доводи ОСОБА_1 про порушення порядку при вселенні відповідачів не підтвердились та були спростовані дослідженими апеляційним судом доказами, на підставі оцінки яких суд встановив, що ОСОБА_2 вселилася в квартиру позивача у якості матері його дочки ОСОБА_3 та за його згодою, зареєструвала місце постійного проживання в квартирі у грудні 1989 року, постійно проживала там, пізніше разом із сином ОСОБА_4 , 2000 року народження.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку набула право на користування жилим приміщенням квартири, отже, за нею зберігається право на користування житлом, оскільки ОСОБА_1 не довів, що остання неправомірно набула право на користування спірною квартирою.

Також суд апеляційної інстанції дав належну оцінку підставам відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за місцем проживання у спірній квартирі та дійшов обґрунтованого висновку, що причини їх непроживання у спірній квартирі з моменту початку проведення капітального ремонту ОСОБА_1 є поважними і об`єктивними та обумовлені виконанням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2010 року, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року, про виселення ОСОБА_2 разом із своїм сином з спірної квартири на час проведення у ній ремонту, які в подальшому у цій частині скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції, на підставі сукупності зібраних у справі доказів дав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 з 1986 року зареєстрована у спірній квартирі, як член сім`ї наймача (який в подальшому став власником житла), тимчасово не проживала у спірній квартирі разом із сином з поважних причин, зокрема їх тимчасова відсутність обумовлена виконанням судового рішення про виселення на час проведення ремонту, яке скасовано, у зв`язку з чим, дійшов обґрунтованого висновків про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. При цьому, з урахуванням встановлених судами обставин щодо вчинення ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою, апеляційний суд правильно виходив з наявності підстав для судового захисту їх прав, шляхом задоволення зустрічного позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру.

ОСОБА_1 , як власник квартири не позбавлений можливості, за наявності відповідних підстав і умов, захистити своє право власності у разі його порушення, на підставі положень статті 405 ЦК України (відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік) або статті 406 ЦК України (припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту), виходячи з обставин, які є визначальними для застосування кожної із цих норм та підлягають доведенню позивачем і встановленню судом.

Проте, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 . наведеними нормами свої вимоги не мотивував і відповідними обставинами не обґрунтовував, а посилався саме на положення статті 391 ЦК України і у якості підстави для задоволення позову - порушення порядку при вселенні на постійне місце проживання і реєстрації, відсутність згоди власника та підробку документів, що не знайшло своє підтвердження під час розгляду справи.

В силу загального принципу диспозитивності цивільного процесу суд не має право виходити за межі заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції дотримано принцип диспозитивності цивільного судочинства, розглянуто справу в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів, поданих ними під час розгляду справи, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги про розгляд судом інших вимог, ніж ті, що заявлялись в суді першої інстанції є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, змістом заявлених позовних вимог та висновками суду щодо їх оцінки і вирішення.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідача разом із сином, яка з 1989 року за згодою власника квартири зареєстрована у спірній квартирі та користувалась нею, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, надання переваги одним доказам над іншими, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків апеляційного суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська