Справа № 206/4781/18
Провадження № 2/206/90/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є сином позивачів. Позивачі та відповідач зареєстровані за вказаною вище адресою. В 2013 році відповідач поїхав на заробітки в Російську Федерацію. Він зареєстрував там шлюб та наміру повертатися додому не має. Позивачі не перешкоджали відповідачу проживати в квартирі, він залишив її добровільно. В зв`язку з реєстрацією відповідача в спірній квартирі позивачі позбавлені можливості отримувати субсидію, чим порушуються їх законні права та інтереси. Керуючись викладеним позивачі просили визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач надіслав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

28.09.2018 відкрито провадження у справі.

09.11.2018 судом постановлено ухвалу про звернення до компетентного суду Російської Федерації з дорученням про правову допомогу, в зв`язку із чим зупинено провадження у справі.

11.04.2019 провадження у справі поновлено, в зв`язку із надходженням до суду результатів виконання доручення.

Під час розгляду справи судом заслухано думку представника позивача ОСОБА_1 , досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

24.04.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2006 та договору дарування 1/3 частини квартири від 17.01.2014, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 4-6).

Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому господарстві /будинку осіб № 5585 від 25.07.2018 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач)- уповноважений власник, ОСОБА_2 (позивач) - чоловік, ОСОБА_3 (відповідач) - син (а.с. 7).

У відповідності до копії акту складеного 20.08.2018 та підписаного мешканцями АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_6, ОСОБА_5 ., ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2013 року по теперішній час не проживає (а.с. 8).

Також, судом встановлено, що відповідач є громадянином Російської Федерації та зареєстрований з 10.07.2018 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 51).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 та копії протоколу судового засідання Бодайбінського міського суду Іркутської області, на виконання доручення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, компетентним судом було встановлено особу відповідача, вручено копію позовної заяви з додатками та з`ясовано, що ОСОБА_3 позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 56- 57).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом з письмових доказів, відповідач дійсно за місцем реєстрації не проживає, та не має такого наміру у майбутньому, наявність будь-яких перешкод зі сторони позивача у проживанні за вказаною адресою відповідача судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Абзацом 6 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Судом приймається заява відповідача про визнання позову, оскільки, як встановлено судом, відповідач виїхав за межі України на проживання до Російської Федерації, повертатись наміру не має.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю та відповідно визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 )до ОСОБА_3 , (зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місцезнаходження: вул. Старокозацька, 58, каб. 213) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08.05.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак