Єдиний унікальний номер судової справи 490/6129/17
Номер провадження 22-ц/812/959/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

прокурора Кадєєвої А.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 23 січня 2019 року, під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщені цього ж суду о 14 год. 28 хв., у цивільній справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся в інтересах держави в особі Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року визнано незаконним звільнення працівника ОСОБА_3 та поновлено останнього на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи Дитячо-юнацького спортивного оздоровчого комплексу. Також, зазначеним судовим рішенням стягнуто на користь працівника з Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 72 967 грн. 84 коп. та 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Згідно інформації Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області та Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради 16 лютого 2017 року середній заробіток за час вимушеного прогулу сплачено ОСОБА_3 у повному обсязі.

Порушення, яке зумовило поновлення працівника на роботі та виплату останньому коштів, було допущено з вини директора Дитячо-юнацького спортивного оздоровчого комплексу ОСОБА_1 , яким видано незаконний наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, а також на те, що відповідно до п.8 ст.134 КЗпП України передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведені працівника на іншу роботу, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 просив позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 в сумі 72 967 грн. 84 коп. Також просив стягнути з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Підставами звернення прокурора до суду зазначено невжиття Управлінням у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради, в інтересах якого подано позов, заходів щодо відшкодування бюджетних коштів міської ради, понесених внаслідок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2019 року позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради задоволено.

Ухвалено стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради 72 967 грн. 84 коп.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при поданні позову заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 не зазначено в чому полягає порушення інтересів держави. Окрім того, останній взагалі не має повноважень на представлення інтересів органу місцевого самоврядування, яким є Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що наказом директора Дитячо-юнацького спортивного оздоровного комплексу за №166-к від 05 лютого 2015 року ОСОБА_3 з 05 лютого 2015 року звільнено з посади заступника директора з адміністративно-господарської діяльності за систематичне невиконання ним його трудових обов`язків, покладених на нього Правилами внутрішнього розпорядку, невиконання вчасно розпоряджень керівника, та вимог нормативних актів про охорону праці, на підставі того, що раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення (оголошення догани) (п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України) (а.с.22).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року у цивільній справі №488/698/15-ц, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи Дитячо-юнацького спортивного оздоровчого комплексу (далі ДЮСОК) з 05 лютого 2015 року.

Стягнуто з Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_3 72 967 грн. 84 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.11-17).

На виконання вищевказаного рішення 16 лютого 2017 року Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради перерахувало ОСОБА_3 кошти у сумі 73 967 грн. 84 коп., що підтверджується актом службової перевірки щодо дій керівництва ДЮСОК під час звільнення з посади заступника директора з адміністративно господарської частини ДЮСОК ОСОБА_3 та виписки по рахункам від 16 лютого 2017 року (а.с.18-20,24).

Отже, внаслідок поновлення на роботі ОСОБА_3 , на користь останнього з Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у загальному розмірі 73 967 грн. 84 коп.

Судове рішення суду першої інстанції про задоволення позову заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради мотивоване тим, що оскільки працівник ОСОБА_3 незаконно був звільнений з посади за наказом ОСОБА_1 , то саме з останнього на користь позивача підлягають стягненню в межах позовних вимог кошти в розмірі 72 967 грн. 84 коп. на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Згідно ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Судом першої інстанції встановлено, що наказ №166-к від 05 лютого 2017 року про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника директора з адміністративно-господарської діяльності за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України було винесено ОСОБА_1 , який станом на той час перебував на посаді директора Дитячо-юнацького спортивного оздоровчого комплексу.

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Миколаївської області суду від 11 січня 2017 року у справі 488/698/15-ц вбачається, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням трудового законодавства, а тому поновлено працівника на раніше займаній посаді, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Те, що саме ОСОБА_1 виносив розпорядження про звільнення ОСОБА_3 , убачається із самого наказу.

У зв`язку з поновленням працівника на раніше займаній посаді було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, який і є фактичним розміром заподіяної Управлінню у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради шкоди, оскільки працівник незаконно був звільнений з посади, а роботодавець оплатив йому час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у Миколаївської місцевої прокуратури №1 відсутні підстави на здійснення представництва в суді інтересів Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки прокурором в своїй позовній заяві належним чином обґрунтовано підстави для представництва інтересів держави, а саме, зазначено, що в порушення інтересів держави Управлінням у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради не вжито заходів щодо стягнення з винної особи шкоди, завданої нею внаслідок незаконного звільнення працівника.

При цьому слід заначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), №5447/03, §33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, №42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Тлумачення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

У п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII (з наступними змінами та доповненнями).

Так, ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

При зверненні до суду прокурором зазначено, що орган, який уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради, не здійснює захист інтересів держави, а необхідність звернення прокурора з позовною заявою зумовлена потребою захистити інтереси держави, оскільки внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 місцевому бюджету завдано збитки на суму 72 967 грн. 84 коп., чим порушено економічні інтереси держави. При цьому Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради не вживало заходів з метою повернення коштів, витрачених у зв`язку з незаконним наказом відповідача.

Отже у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді.

При цьому посилання представника відповідача на те, що прокурор не уповноважений на представництво інтересів саме органів місцевого самоврядування, спростовується положенням ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

За такого, колегія суддів вважає, що при вирішенні справи судом першої інстанції правильно, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо досліджено всі докази, які підтверджували позицію позивача та входили до предмета доказування, надано їм належну оцінку та застосовано положення законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається представник відповідача у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 01 серпня 2019 року