ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 642/676/19

Провадження № 22-ц/818/2844/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач: Держава України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області,

відповідач:Державної казначейської служби України,

третя особа: Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, третя особа Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року в складі судді Грінчук О.П,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, третя особа Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу .

Позов мотивований тим, що з 1982 року по липень 1992 року він працював суддею Ленінського районного суду м.Харкова, а після цього, по 12 грудня 2017 року - суддею Апеляційного суду Харківської області. Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 12.12.2017 він був відрахований зі штату Апеляційного суду Харківської області, як суддя у відставці. З грудня 2017 року він перебуває на обліку у Київському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській області як податковий агент щомісяця утримувало з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та відрахування військового збору, а саме: з 19.12.2017 року по 28.02.2018 року в сумах у місяць 2887 грн. 56 коп., та 240 грн. 63 коп. (13 днів у грудні 2017 року та 2 місяці у 2018 році) - 6931 грн. 12 коп. та 673 грн. 26 коп, а всього - 7604 грн. 38 коп.

Рішенням від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України визнано таким, що не відповідає Конституції України положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачене оподаткування щомісячного довічного грошового утримання. Таким чином, неконституційною нормою закону йому заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого доходу внаслідок визнання закону неконституційним. Пенсійний фонд відмовився виплатити завдану шкоду, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

28 лютого 2019 року представником відповідача - Державної казначейської служби України Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області Цехмістро О.О. подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 в повному обсязі, вказуючи, що Управління як орган Державної казначейської служби України не може бути єдиним відповідачем в даній справі, так як не здійснювало жодних протиправних дій щодо позивача. Крім того, посилаються на те, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який на сьогодні не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування шкоди здійснюватись не може. Також зазначає, що відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою, в той же час такий порядок наразі не врегульований. Правовими підставами для застосування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній чи юридичній особі за приписами ст. 1175 ЦК України доведення потребують наявність елементів складу правопорушення, як протиправна поведінка особи, шкідливий результат такої поведінки та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. На підставі викладеного, вважають вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

05.03.2019 року третьою особою надано відзив на позовну заяву, згідно якого Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. не погоджується з висновками, висловленими у відзиві Державною казначейською службою України Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області та вважає, що остання помилково вказує, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через орган державної влади, зокрема, Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. Після визнання неконституційним абзацу 1 підп. 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, з 01.03.2018 виплата позивачу довічного утримання здійснюється без утримання ПДФ та ВЗ, таким чином, управління діяло виключно згідно чинного законодавства, що діяло до 27.02.2018. Утримані кошти не перебували на рахунках Управління і тому повернути їх воно не має можливості і тому вважає недоцільним зауваження Казначейської служби у відзиві щодо замін відповідача на Управління.

28.03.2019 представником відповідача в особі Державної казначейської служби Мельниченко В.С. подано відзив на позовну заяву, згідно якого Казначейство України не погоджується із рішенням суду першої інстанції про залучення його до справи у якості співвідповідача, адже вважає, що в цій справі відповідачем є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади і таким органом є Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. та Казначейська служба, адже Казначейство України не здійснювало жодних дій протиправних дій відносно позивача, а саме не утримувало з пенсії податку з доходів фізичних осіб та військовий збір. Порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування має бути визначений законом, який не прийнятий до цього часу. ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік передбачено відшкодування шкоди громадянину, проте цілі, визначені у вказаній позовній заяві, в законі відсутні. Крім того зазначає про встановлення всіх частин складу правопорушення. Тому вважають вимоги позивача не правомірними.

В судове засідання позивач не з`явився, однак від нього поступила заява, в якій він вказав, що просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, однак на адресу суду поступив відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Представник третьої особи - Київського об`єднаного управління пенсійного фонду України у Харківській обл. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, крім того, надав до суду відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити.

Представник Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України Цехмістро О.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, третя особа: Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській області про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу - задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 7604 грн. 38 коп. матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого доходу, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішення мотивовано тим, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння йому збитків, які підлягають відшкодуванню.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що органи Казначейства не можуть бути єдиним відповідачем в даній справі, так як не здійснювало жодних протиправних дій відносно позивача, а саме не утримувало податку з доходів фізичних осіб.

Окрім цього, пенсійні органи України не обслуговуються в органах Казначейства, тому, погашення заборгованості, що утворилась внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, здійснюється за рахунок коштів передбачених у державному бюджеті Пенсійного фонду України.

Рішення Конституційного Суду №1-р/2018 не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 27 лютого 2018 року.

Суд першої інстанції помилково стягнув кошти з Державного бюджету України в якості шкоди, так як позивач не позбавлена права звернутись до відповідного органу Пенсійного фонду України з заявою про повернення надмірно утриманих коштів за період починаючи з моменту прийняття Конституційним судом свого рішення.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що що з 1982 року по липень 1992 року ОСОБА_1 працював суддею Ленінського районного суду м.Харкова, а після цього, по 12 грудня 2017 року - суддею Апеляційного суду Харківської області.

Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 12.12.2017 він був відрахований зі штату Апеляційного суду Харківської області, як суддя у відставці.

Позивач перебуває на обліку в Київському об`єднаному управлінні пенсійного фонду України у Харківській обл. та отримує довічне грошове утримання судді згідно із ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», з 19.12.2017 довічно.

Згідно із ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» з 19.12.2017 року позивачу призначено довічне грошове утримання з урахуванням загального проценту розрахунку 90% від заробітної плати 31680,00 грн. згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці від 14.12.2017 року №03-5/243, виданої Апеляційним судом Харківської області.

З 19.12.2017 року по 28.02.2018 року відповідно до ст. 164 Податкового кодексу України з довічного утримання позивача утримував податок на прибуток фізичних осіб та військовий збір.

Рішенням Конституційного суду №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнано неконституційними положення абз.1 підп. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

З 01.03.2018 року виплата довічного утримання судді виплачується у повному обсязі без утримання ПДФ та військового збору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень ( пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції Україниі законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону№ 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIIIЗакону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону№ 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 7604 гривень 38 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі№ 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та від 05 вересня 2019 року у справі 686/6775/18( провадження 61-42631ск18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, третя особа Київське об`єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко