ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9275/19 Справа № 210/3022/19 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Арселор Міттал Кривий Ріг» ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг» та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року ухваленого суддею Ступак С.В. у місті Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіталл Кривий Ріг" (надалі - ПАТ"АрселорМіталл Кривий Ріг" ) про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актом посмертного огляду встановлено причинний зв`язок смерті її батька з встановленим йому за життя хронічним професійним захворюванням, на яке він захворів під час роботи на підприємстві відповідача. Наслідок професійного захворювання висновком МСЕК від 24.06.1998 року батьку позивача встановлено 100 % стійкої втрати працездатності безстроково. Звістка про смерть батька призвела до нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть батька не залишають її до теперішнього часу, просить суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 275000 гривень, без утримання податків та зборів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 120000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок смерті батька. Стягнуто з ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ЦК, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Крім того, вважають, що ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» є неналежним відповідачем, тому що до 20 березня 2007 року обов`язок із відшкодування завданої шкоди покладено на Фонд. Також вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та виваженості є значно завищеним.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що має значення для вірного вирішення спірного питання, просить рішення змінити та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди до заявленого в позовних вимогах. Вважає визначений судом розмір моральної шкоди, значно заниженим, таким, що не відповідає стражданням позивача через смерть батька та принципу розумності, виваженості та справедливості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтві про народження її батьками зазначені ОСОБА_3 , мати: ОСОБА_5 . (а.с.8)

Після укладення шлюбу 22 листопада 2007 року позивач змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.9).

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 53 роки. В свідоцтві про смерть зазначена причина смерті - облітеруючий андартеріїт кінцівок ніг (а.с.3).

Відповідно Акту розслідування професійного захворювання від 10.06.1988 року професійне захворювання ОСОБА_3 виникло під час його роботи слюсарем-ремонтником в період з 30.12.1982 року по 17.07.1996 року на КДГМК «Криворіжсталь», в доменному цеху № 2 на дільниці гідрозмиву в підбункерному приміщенні доменної печі.

Причиною виникнення у ОСОБА_3 хронічного професійного захворювання зазначено: невиконання посадовими особами КДГМК «Криворіжсталь», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вимог «Санітарних норм мікроклімату виробничих приміщень» № 4088-96 від 31.03.1986 року. (а.с. 4-5)

Висновком МСЕК від 24.06.1998 року ОСОБА_3 за життя встановлено 100 % стійкої втрати працездатності безстроково. (а.с.6)

Актом посмертного огляду по визначенню причинного зв`язку між смертю і профзахворюванням (отруєнням), а також трудовим каліцтвом № 1 від 09.04.2001 року обласної МСЕК № 6 управління охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_3 з встановленим йому за життя хронічним професійним захворюванням, на яке він захворів під час роботи на підприємстві Відповідача. (а.с.7)

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася в результаті отриманого за життя професійного захворювання, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачам, як донькам потерпілого шкоду, на підставі ст.440-1 ЦК УРСР на ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг».

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин, січень 2001 р. можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Події, які породили цивільне право позивачів на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Як видно в мотивування прийнятого рішення суд першої інстанції застосовував положення ЦК Української РСР 1963 року, тому доводи апеляційної скарги ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» про те, що судом невірно застосовано положення законодавства, яке не регулює спірні правовідносини не знайшли свого підтвердження.

Згідно статті 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька від отриманого за життя професійного захворювання, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності нормативного обґрунтування для задоволення позовних вимог позивача, яка будучи неповнолітньою, перебували на утриманні потерпілого, який помер від професійного захворювання.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачами заявлених вимог, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку із смертю батька встановлений матеріалами справи, позивач внаслідок втрати батька у неповнолітньому віці переживала нервові потрясіння пов`язані з його смертю та з втратою турботи і підтримки.

За змістом статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди донці загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» щодо застосування в даній справі висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №210/5258/16-ц, стосовно обов`язку Фонду відшкодувати позивачу моральну шкоду, оскільки правовідносини в двох справах не є тотожними. В даній справі позивач ОСОБА_1 ставить питання про стягнення моральної шкоди у зв`язку із смертю її батька, проте у справі, що перебувала на розгляді у Верховному суді предметом заявлених вимог було стягнення моральної шкоди у зв`язку із отриманим позивачем професійним захворюванням під час дії ЗУ « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-ХІV від 23 вересня 1999 року.

Пунктом 9 ст.43 зазначеного Закону №1105-ХІV від 23 вересня 1999 року, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що у разі смерті потерпілого члени його сім`ї мають право на одержання від Фонду соціального страхування від нещасних випадків страхових виплат (одноразової допомоги, пенсії у зв`язку із втратою годувальника) та послуг, пов`язаних з похованням померлого. Відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого у зв`язку зі його смертю даним нормативним актом не передбачалось.

Колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено без повного урахування положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції дещо заниженим, тому доводи апеляційної скарги представника позивача є слушними.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань позивача, яка на час смерті батька, була неповнолітньою, залишилася без його турботи і піклування та батьківської підтримки. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю батька, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, з заниженим та підлягає збільшенню з 120000 грн. до 150000 грн., без утримання податків та обов`язкових платежів. Відповідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року, змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Відповідно ч. 13 ст.141 ЦПК України, дані обставини є підставою для збільшення суми стягнутого з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави розміру судового збору з 768,40 грн. до 1500 грн. , що відповідно положення п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1,3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року, змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» збільшивши його з 120000 грн. до 150000 грн., без утримання податків та обов`язкових платежів.

Змінити рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року, в частині стягнутого з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судового збору, збільшивши його з 768,40 грн. до 1500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: