ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/14024/18

Провадження № 22-ц/818/3651/19

05 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року (суддя Хайкін В.М.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу, штрафу та відшкодування шкоди,-

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу, штрафу та відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17.07.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір щодо купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями, де відповідач виступав майбутнім продавцем, а позивач майбутнім покупцем. Сторони досягли всіх істотних умов вказаного договору. Зокрема, п.1 договору було передбачено: «Згідно з цим попереднім договором сторони зобов`язуються в порядку і на умовах, встановлених Попереднім договором, у строк до 16 год. 05.08.2018 року укласти договір купівлі продажу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу нерухомості має становити 65000 доларів США за офіційним курсом долара НБУ на день укладення купівлі продажу. За пунктом 2 договору, майбутній продавець отримав від майбутнього покупця забезпечувальний платіж у сумі 26207 грн., що еквівалентно 1000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день посвідчення цього договору. Відповідно до п. 4.2. договору, у разі, якщо невиконання попереднього договору станеться з вини майбутнього продавця, останній зобов`язаний повернути майбутньому покупцю забезпечувальний платіж, а також сплатити другій стороні штраф у розмірі 100% від суми забезпечувального платежу. Проте, в обумовлений сторонами час, майбутній продавець не з`явився до нотаріальної контори для укладення основного договору. Свою поведінку відповідач пояснив тим, що не встиг оформити всі документи, необхідні для продажу та просив відстрочити момент укладення основного договору, а згодом повідомив, що передумав продавати майно. Вважав поведінку відповідача такою, що порушує умови попереднього договору. Крім того, позивачу було завдано майнової шкоди (збитків) у розмірі 37000 грн., що є завдатком підряднику за розробку проекту дизайну та ремонт спірного будинку, та моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із порушенням умов договору, зриву правочину та наслідками, які це спричинило, та яку позивач оцінив у 100000 грн.

З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму забезпечувального платежу у розмірі 26207,00 грн.; штраф за порушення умов попереднього договору у розмірі 26207,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неправильно застосував положення ст.614 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що між ОСОБА_2 (майбутнім продавцем) та ОСОБА_1 (майбутнім покупцем) 17 липня 2018 року укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язуються в порядку і на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 16 год. 05.08.2018 року укласти договір купівлі-продажу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Даний попередній договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я. В., зареєстровано в реєстрі за №1422 (а. с. 7).

При цьому, як вбачається із попереднього договору, сторони позивач та відповідач, укладаючи попередній договір домовились, що: а) договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 16 години 05 (п`ятого) серпня 2018 року, в нотаріальній конторі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . За взаємною згодою договір може бути укладено раніше цієї дати. Продовження строку для укладання договору купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлене відповідним нотаріально-посвідченим договором; б) ціна продажу нерухомості, що зазначена вище (основного договору), яка сплачується майбутнім покупцем майбутньому продавцю в національній валюті України в день підписання та нотаріального посвідчення основного договору, має становити еквівалент 65000 доларів США за офіційним курсом продажу долара Національного банку України на день укладення договору купівлі-продажу. Збільшення або зменшення цієї суми при укладанні договору купівлі-продажу допускається лише за взаємною згодою сторін, про що свідчитиме підписання договору купівлі-продажу, в) на день укладання договору купівлі-продажу майбутнім продавцем мають бути підготовлені та зібрані (отримані) усі документи, що відповідно до чинного законодавства необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного вище об`єкту нерухомості; на день укладення договору купівлі-продажу, в належному нерухомому майні не повинно бути зареєстровано місце проживання або місце перебування будь-яких осіб, в основному договорі повинен бути встановлений обов`язок майбутнього продавця звільнити нерухоме майно від належних йому речей протягом семи днів з дня нотаріального посвідчення основного договору; на день укладання договору купівлі-продажу майбутнім продавцем мають бути надані довідки про відсутність заборгованостей за комунальні послуги; г) на день укладання договору купівлі-продажу нерухомість, що продається, не буде, перебувати ні під жодним з обтяжень, передбачених чинним законодавством України; одностороння відмова від виконання (зазначення у основному договорі) будь-якої із перерахованих вище умов не допускається. Інші істотні умови договору купівлі-продажу будуть погоджені сторонами при підписанні договору купівлі-продажу.

Згідно пункту 2 попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу майбутній покупець-до підписання цього договору передав, а майбутній продавець отримав від майбутнього покупця гроші в сумі 26207 грн. 00 коп., що еквівалентно 1000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день посвідчення цього договору. Зазначена вище сума розцінюється сторонами у договорі, як забезпечувальний платіж, який підлягає поверненню майбутньому покупцю під час підписання основного договору. Сторони домовились провести зарахування; зустрічних взаємних вимог, а саме зобов`язання майбутнього продавця щодо повернення суми забезпечувального платежу, сплаченого майбутнім покупцем за цим попереднім договором, зараховується в рахунок сплати платежу майбутнього покупця за основним договором. Підписання основного договору буде свідчити про зарахування зустрічних взаємних вимог сторін. Сторони встановили, що передбачений у цьому пункті забезпечувальний платіж не є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, яке передбачено ст. 546 ЦК України, тобто не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, а також встановили щодо цього забезпечувального платежу відповідні наслідки, які настануть у випадку невиконання умов цього попереднього договору, та які передбачені пунктами 4.1 та 4.2 цього попереднього договору.

У визначений попереднім договором строк, основний договір купівлі - продажу сторонами укладено не було.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанова Верховного суду від 08 лютого 2018 року у справі №910/11491/17).

Отже, необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції щодо необгрунтованості позовних вимог про стягнення забезпечувального платежу, який за своєю суттю є авансом за попереднім договором є помилковим.

Що стосується стягнення з відповідача суми штрафу у розмірі 100% від забезпечувального платежу, слід зауважити, що умовами попереднього договору передбачені вказані санкції лише за наявності вини майбутнього продавця в не укладенні основного договору у встановлені попереднім договором строки.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У п.3 попереднього договору сторони погодили з`явлення будь-якої із сторін о 16 годині 05 серпня 2018 року до нотаріальної контори за адресою: м. Харків, вул. Кооперативна, 30, вважається висловленою пропозицією про укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором. Документом, що підтверджує цю висловлену пропозицію, вважатиметься видане нотаріусом свідоцтво про посвідчення факту перебування громадянина в певному місці.

Посилання позивача на те, що укладення договору не відбулось з вини відповідача, є безпідставним, оскільки свідоцтва про посвідчення факту перебування громадянина в певному місці на підтвердження висловленоюї пропозиції на укладення основного договору сторонами надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що хоча станом 05 серпня 2018 року позивач і знаходився за межами України, проте видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 , якою уповноважив останню кувати від його імені будь-яке майно та здійснювати розрахунки по укладених угодах, на висновки суду не впливають, оскільки явка останньої до нотаріуса у визначений час також не була зафіксована.

За таких обставин покладення вини за порушення зобов`язання лише на відповідача, є безпідставним.

Відповідно до статті 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки протиправність у діях (бездіяльності) ОСОБА_2 під час розгляду справи доведена не була, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення штрафу та моральної шкоди на користь позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності ст.141 ЦПК України.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374,376,381-384,390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу, штрафу та відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) 26207 грн. забезпечувального платежу.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання позовної заяви у сумі 262,07 грн. та апеляційної скарги у сумі 393,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.11.2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко