ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5486/19 Справа № 2-1484/06 Головуючий у першій інстанції: Чубенко Л.І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачу на праві приватної власності належало 8/100 частини комплексу (нежитлового приміщення) по АДРЕСА_1 . Позивач придбав у відповідача вказаний об`єкт нерухомості за 100000,00 грн., про що було складено договір купівлі-продажу адміністративно-торгівельного комплексу. При підписанні даного договору позивачем була передана відповідачу вся сума коштів, а ОСОБА_2 , в свою чергу, отримав правовстановлюючі документи на будівлю. Тому позивач просив визнати договір купівлі-продажу адміністративно-торгівельного комплексу по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10.05.2006 року у простій письмовій формі, дійсним та визнати за позивачем право власності на вказане нерухоме майно; зобов`язати Дніпропетровське районне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на адміністративно-торгівельний комплекс по АДРЕСА_1 на ім`я позивача.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2006 року визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна - адміністративно-торгівельного комплексу по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10.05.2006 року, дійсним; визнано за ОСОБА_2 право власності на адміністративно-торгівельний комплекс по АДРЕСА_1 ; зобов`язано Дніпропетровське районне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - адміністративно-торгівельний комплекс по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скаргиі заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надано оригінал договору купівлі-продажу адміністративно-торгівельної будівлі по АДРЕСА_1 , укладеного 10.05.2006 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) у простій письмовій формі (а.с. 11).

Також позивачем представлено оригінал письмової розписки ОСОБА_3 від 10.05.2006 року, відповідно до якої останній отримав від ОСОБА_2 кошти за продаж адміністративно-торгівельної будівлі (а.с. 12).

Колегія зауважує, що позивач звернувся до суду з даним позовом саме на підставі ст. 220 ЦК України.

Нормами ст. 657 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст. 220 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та апелянт ОСОБА_4 21.04.2001 року зареєстрували шлюб, який не був розірваний станом на час постановлення оскаржуваного рішення місцевим судом, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу, виданого виконкомом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 21.04.2001 року (а.с. 52).

У період шлюбу, 24 березня 2005 року, відповідач ОСОБА_3 придбав у ТОВ Агромашсервіс 8/100 частин комплексу (нежилі приміщення), а саме майстерню В, майстерню М, склад Н, навіс Р по АДРЕСА_1 , що підтверджується оригіналом договору купівлі-продажу 8/100 частин комплексу (нежилі приміщення), укладеного 24.03.2005 року між ТОВ Агромашсервіс та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. за реєстровим №526 (а.с. 9).

При укладенні зазначеного вище договору купівлі-продажу від 24.03.2005 року нотаріусом було запитано та апелянтом ОСОБА_5 представлено нотаріально посвідчену заяву щодо надання згоди на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна (а.с. 211). Відповідачем ОСОБА_3 не заперечувався факт придбання спірного майна у 2005 році у спільну сумісну власність подружжя.

Доказів на спростування доводів апелянта про те, що вказана нерухомість є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

За положеннями статті 60 Сімейного Кодексу України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 65 Сімейного Кодексу України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивачем не доведено твердження про те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 10.05.2006 року; встановивши, що апелянт ОСОБА_1 не надавала письмової згоди на відчуження її чоловіком ОСОБА_3 10 травня 2006 року нерухомого майна, яке було придбано в період шлюбу та на яке розповсюджується право спільної сумісної власності; встановивши, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя відповідача ОСОБА_3 та апелянта ОСОБА_6 на спірне майно не спростована; встановивши, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі апелянта, права якої порушуються оскаржуваним рішенням, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтування підстав задоволення позовних вимог, не містить інформації щодо фактичних обставин справи та висновків суду з приводу оцінки доказів.

За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги розміри судового збору, що діяли на час подачі позову та апеляційної скарги; враховуючи задоволення апеляційної скарги, - з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого апелянтом судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1500,00 грн. (1000,00 грн. х 150%).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду, за захистом своїх прав та законних інтересів, з іншим позовом, за інших підстав.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2006 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді