ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2793/18 Номер провадження 22-ц/814/2601/19Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 липня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернулосяакціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 115 491,39 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 липня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 50 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов кредитного договору відповідач по справі зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 19 вересня 2018 року у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 214 646,86 грн., яка складається з: 76 771,41 грн. - тіло кредиту; 38 019,98 грн. - нараховано процентів за користуванням кредитом; 99 855,47 грн. - нараховано пені.

Крім того, позивач вказав, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому заборгованість до стягнення становить 115 491,39 грн., яка складається з наступного:76 771,41 грн. - тіло кредиту; 38 019,98 грн. - нараховано процентів за користуванням кредитом;700,00 грн. - нараховано пені за період з 17 липня 2015 року по 01 грудня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 липня 2015 року, а саме: тіло кредиту в розмірі 76771,41 грн., судовий збір по справі у розмірі 1162,92 грн., а всього 77934,33 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням суду мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих процентів за користування кредитом та нарахованої пені до задоволення не підлягають.

Разом з тим, враховуючи те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти, які в добровільному порядку не повернув, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 76 771,41 грн. підлягають задоволенню.

При цьому, суд взяв до уваги, правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У апеляційній скарзі АК КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 липня 2019 року по справі № 553/2793/18 в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована такими доводами:

відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки у даному випадку був укладений договір приєднання;

суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у справі № 342/180/17, оскільки відповідач відзив на позов не подав, доказів, що діяли інші умови договору на час його укладання не надав, факт ознайомлення з умовами та правилами не заперечував;

суд безпідставно відмовив у стягнені відсотків та пені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Враховуючи ціну позову (115 491,39 грн.) та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2015 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

До позовної заяви банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 19 вересня 2018 року складає 214 646,86 грн., з яких: 76 771,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 38 019,98 грн. - нараховано процентів за користування кредитом, 99 855,47 грн. нараховано пені.

Однак, позивач пред`явив позов на суму 115 491,39 грн. вказавши, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом.

Тому просив суд стягнути з відповідача 115 491, 39 грн., яка складається з наступного: 76771,41 грн. тіло кредиту, 38019,98 грн. нараховані проценти за користування кредитом, 700,00 грн. нарахована пеня за період з 17 липня 2015 року по 01 грудня 2017 року.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що у заяві позичальника від 17 липня 2015 року процентна ставка не зазначена.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначено в ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору( ч. 2 даної статті).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції

Аналізуючи матеріали справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо відсотків за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 липня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «УніверсальнаContract»«УніверсальнаGold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «УніверсальнаContract»«УніверсальнаGold» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Викладене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо доводів про те, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки у даному випадку був укладений договір приєднання, колегія суддів звертає увагу, що цей аргумент не дає підстави для задоволення апеляційної скарги тому, що суд першої інстанції з цього питання зробив вірний висновок, мотиви щодо даного висновку наведені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції та були оцінені апеляційним судом, із урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 342/180/17.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у справі № 342/180/17, оскільки відповідач відзив на позов не подав, доказів, що діяли інші умови договору на час його укладання не надав, факт ознайомлення з умовами та правилами не заперечував колегія суддів не приймає до уваги з таких підстав.

Із аналізу даної справи та змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вбачається, що суд першої інстанції правильно взяв до уваги вказану постанову Верховного Суду, оскільки у ній висловлена правова позиції по аналогічній справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у вищевказаній постанові Верховний Суд вказав, що уданому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На думу суду апеляційної інстанції той факт, що відповідач не надав відзив на позовну заяву, не з`явився до суду не свідчить, що відповідач підтвердив факт ознайомлення із Умови та правила надання банківських послуг та іншими документами (крім підписаної заяви).

У той же час позивачем не надано переконливих доказів, що АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім того, позивачем були заявлені клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження та про розгляд справи за його відсутності і можливість ухвалення заочного рішення.

Тобто, суду у даному випадку розглянув справу за наявними доказами і дав їм обґрунтовану оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову у стягненні відсотків та пені колегія суддів звертає увагу, що беручи до уваги обставини справи, зокрема те, що позивачем не надано переконливих доказів, що АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених вищевказаним чинним законодавством про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, підстави для стягнення відсотків та пені, відповідно до заявлених позовних вимог, у суду першої інстанції були відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно відмовив у позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 38 019,98 грн. нарахованих процентів за користування кредитом та 700,00 грн. нарахованої пені (в межах заявлених позовних вимог).

Щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 76 771,41 грн. то, оскільки рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується, підстави перегляду рішення суду першої інстанції в неоскаржуваній частині відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 07 листопада 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко