Дата документу 07.05.2019 Справа № 311/621/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/621/18 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарьова С.П.
Провадження № 22-ц/807/1306/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» в особі Василівської районної філії Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» в особі Василівської районної філії ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.11.2012 року близько 15.05 години на 325 км автошляху «Харків-Сімферополь» у напрямку м. Харків в районі повороту на смт. Степногірськ Василівського району Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2

Внаслідок ДТП загинули: пасажир автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та пасажири автомобіля «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , від отриманих травм помер водій автомобіля «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 . На час вищевказаної події його цивільно-правова відповідальність була застрахована у Василівській районній філії ВАТ СК «Оранта-Січ» Запорізької області за страховим полісом № АВ/1177168 від 23.12.2011 року. Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, на одного потерпілого за умовами даного полісу складала 100 000,0 грн.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 18.07.2013 року його визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Провадження за цивільними позовами потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судом закрито у зв`язку з повним відшкодуванням ним шкоди.

Страховик заходів до врегулювання ситуації з відшкодуванням не вживав, своїх безпосередніх обов`язків за договором страхування не виконував, у зв`язку з чим він вимушений був за власні кошти здійснити розрахунки з потерпілими на загальну суму 474 180,00 грн., з яких на користь: ОСОБА_6 - 200 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_7 - 22 780 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 150 000 грн. - у рахунок відшкодування моральної шкоди; 1 400,00 грн. у рахунок відшкодування судових витрат; ОСОБА_8 (дитина-утриманець загиблих ОСОБА_4 . і ОСОБА_2 .) - 100 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Понесені ним збитки страховиком не відшкодовано.

До 13 листопада 2017 року він відбував покарання у Крюківській виправній колонії УДПтС України в Полтавській області (№ 29), що позбавило його можливості самостійно вжити заходи до вирішення питання щодо повернення йому грошових коштів, сплачених у рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок страхового випадку.

Листом від 30.12.2016 року за № 5339 ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» повідомило про відмову у виплаті компенсації понесених позивачем витрат, посилаючись на п. 36.4 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказавши, що розмір таких витрат не було узгоджено зі страховиком.

До часу звернення з позовом грошові кошти у рахунок компенсації понесених ним витрат відповідачем не сплачені. Враховуючи, що розмір страхового відшкодування, який підлягав компенсації на його користь, становив 400 000,00 грн., то розмір пені за період з 12.06.2014 року по 05.02.2018 року становить 515890,42 грн. Загальний розмір майнової шкоди становить 915 890,42 грн. (400 000,00 + 515 890,42 = 915 890,42 грн.).

Також йому спричинено моральну шкоду. Затягування відповідачем процесу виплати відшкодування, порушення зобов`язань за договором страхування, спричинило йому душевні хвилювання, він постійно перебував в напруженому нервовому, роздратованому стані. Через невиконання обов`язків за договором відповідачем він вимушений був продати житло, де мешкала його родина, мало часу проводив з сім`єю, до часу взяття під варту за вироком суду мав постійно відлучатися з роботи у пошуках грошей, що негативно вплинуло на родинні стосунки, стосунки з безпосереднім керівництвом, колегами по роботі та друзями, істотно зазначалось на його житті у цілому. Моральну шкоду оцінив у розмірі 30 000,00 грн.

На підставі зазначеного просив визнати причини пропуску строку для звернення із позовом поважними та поновити пропущений строк позовної давності; стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 915 890, 42 грн., з яких в рахунок суми страхового відшкодування - 400,000 грн.; у рахунок пені - 515 890,42 грн.; стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що здійснення ним відшкодування на користь потерпілих без попереднього погодження зі страховиком є формальним порушенням, бездіяльність відповідача повинна розцінюватись як мовчазна згода з розміру заявлених потерпілими вимог та його дій по їх задоволенню, про порушення відповідача він дізнався лише 13 листопада 2017 року, позовні вимоги в частині вирішення пені та моральної шкоди залишені без вирішення, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що товариством було здійснено страхове відшкодування ОСОБА_7 в розмірі 15 560 грн., інші потерпілі із заявою про виплату страхового відшкодування не звертались, погодження позивача з товариством про відшкодування шкоди або про наміри такого відшкодування не було, пеня нараховується лише при несплаті страхового відшкодування, а не компенсації.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до вироку Василівського районного суду від 18.07.2013 року 19.11.2012 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , у порушення п. 12.6, 12.9 б п. 12.4 - 12.7, п. 10.1, 11.4 правил дорожнього руху допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_2 , перевищуючи допустиму швидкість, перед зміною напрямку руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на праве узбіччя дороги, перетнув подвійну суцільну смугу дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ - 2109, державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по зустрічній смузі в зустрічному напрямку, внаслідок чого пасажир автомобіля «Chevrolet Lacetti» ОСОБА_3 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень загинув, водій автомобіля «ВАЗ-2109» ОСОБА_2 , пасажири автомобіля - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 отримали тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, від яких померли (а.с 23-29).

Позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Chevrolet Lacetti», між ним і ВАТ «СК «Оранта-Січ» 23.12.2011 року укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 24.12.2011 року по 23.12.2012 року (а.с.107).

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 із заявами про відшкодування шкоди до страхової компанії «Оранта-Січ» не звертались, однак заявляли цивільні позови до ОСОБА_1 у кримінальному провадженні.

Відповідно до розписок потерпілих ОСОБА_1 у ході розгляду кримінального провадження відносно нього в суді за ч. 2 ст. 286 КК України добровільно за власною ініціативою відшкодував потерпілим: ОСОБА_6 - 200 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_8 - дитині-утриманцю загиблих ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - 100 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_7 - 22 780 грн. матеріальної шкоди, 150 000 грн. моральної шкоди (а.с.197-200).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються, зокрема, статтею 999 ЦК України, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За приписами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є, зокрема, страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, потерпілі (стаття 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілими є особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (пункт1.3), а особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (пункт 1.4).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком вважається дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За правилами статей 22,23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку відшкодуванню страховиком підлягає шкода, заподіяна третій особі (потерпілому).

Законом передбачено порядок прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та порядок його виплати.

Так, відповідно до статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Отже, право на отримання коштів від страховика як страхової виплати (відшкодування) має потерпілий або погоджена з ним особа, яка надає послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Право особи, яка застрахувала свою відповідальність, тобто страхувальника, на отримання страхового відшкодування за цим видом договору обов`язкового страхування (договором страхування відповідальності власників транспорту) Законом не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи із заявою про отримання страхового відшкодування до відповідача звернулась потерпіла ОСОБА_7 (а.с.108), яка на підставі страхового акту від 02 серпня 2013 року отримала суму страхового відшкодування 15560 грн. (а.с.109). Розмір страхового відшкодування ОСОБА_7 не оспорювався, дії страхової компанії з цього приводу неправомірними не визнавались.

Разом з тим, пункт 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає компенсацію страховиком витрат страхувальника (особи, відповідальність якої застрахована) та умови її виплати.

Так, компенсація страхувальнику його витрат здійснюється лише за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика.

У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів того, що він погоджував з ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» вищезазначені витрати на користь потерпілих і страховик дав згоду на ці дії.

Обізнаність страхової компанії про обставини справи або участь у розгляді кримінальної справи не свідчить про узгодження відшкодування.

До того, ж, як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» не був залучений в якості цивільного відповідача у кримінальній справі при розгляді цивільних позовів потерпілих.

З огляду на вищевказані обставини, посилання в апеляційній скарзі на те, що ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» було обізнано про розгляд кримінальної справи та розмір вимог потерпілих до ОСОБА_1 , а тому погодило вказані виплати, не заслуговують на увагу.

Статтею 992 ЦК України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За приписами ч. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що пеня нараховується лише при несплаті страхового відшкодування, а не компенсації.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлена відсутність правових підстав, передбачених статтею 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для стягнення зі страхової компанії компенсації витрат страхувальника ОСОБА_1 , а також відсутність підстав для стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» на користь ОСОБА_1 пені.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» вчинило протиправні дії відносно ОСОБА_1 , внаслідок чого той зазнав душевних страждань, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення відшкодування з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо формальності порушення положень п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є припущенням, яке ґрунтується на помилковому тлумаченні норм законодавства, а тому висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом із цим суд припустився помилки у застосуванні матеріального закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність, суд одночасно відмовив у позові і на підставі пропуску позовної давності, що за вимогами ч.4 ст.267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові і суперечить вказаним роз`ясненням Верховного Суду України.

Із зазначених підстав колегія суддів дійшла висновку, що підстава відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення суду.

Інші наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення суду підставу для відмови в позові з підстав пропуску строку позовної давності, в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року у цій справі змінити в мотивувальній частині щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» в особі Василівської районної філії Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Виключити із мотивувальної частини рішення суду висновки суду щодо відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: