ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/10980/18

провадження №22-ц/818/1994/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська ливарна компанія»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Поліщук Т.В.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані додаткові відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що з 02.04.2018 по 09.07.2018 він працював на посаді електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання енерго - механічної служби ливарного виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська ливарна компанія» (надалі ТОВ). У період роботи йому в повному обсязі не виплачувалась заробітна плата. Крім цього, у день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі за відпрацьований день 02.04.2018 в розмірі 357,48 грн., не компенсовано не використану додаткову відпустку як батькові - одинаку за 2018 рік в розмірі 2494,90 грн. та додаткову відпустку за важкі умови праці за 30 днів 2018 року в розмірі 249,49 грн. На його неодноразові звернення до керівництва товариства зазначена заборгованість в повному обсязі не була виплачена. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача вказану вище заборгованість, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з часу звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 7007 грн щомісячно, а також 7000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2019 року судові витрати по справі віднесені за рахунок держави.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. А саме, не надано доказів щодо відпрацьованого ним дня 02.04.2018. Позивачем не доведено вину підприємства в несплаті заборгованості по заробітній платі, оскільки він надав ТОВ заяву про звільнення 06.07.2018 і за його бажанням був звільнений без дотримання двотижневого терміну з 09.07.2018. Відповідач не мав достатнього часу для знаходження коштів для погашення заборгованості з виплати заборгованості по заробітній платі у день звільнення, про що позивач при звільненні був повідомлений. Протягом місяця з дня звільнення заборгованість по заробітній платі була виплачена в повному обсязі. Із заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як батькові, який виховує дитину без матері, за 2018 рік протягом 10 днів разом з доданими до неї копії свідоцтва про народження та копією пенсійного посвідчення, позивач звернувся 02.08.2018, тобто після звільнення, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. З урахуванням терміну роботи позивача на підприємстві з 03.04.2018 по 09.07.2018, йому нараховані 0,99 календарних дні додаткової щорічної відпустки, яку не було компенсовано при звільненні у зв`язку з тим, що електронна програма, яка обслуговує підприємство при розрахунку заробітної плати, не читає дрібні позначення. Оскільки ТОВ не допущено жодного порушення прав позивача позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати апелянт просить покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що секретар ТОВ виявив недбалість і наказ про вступ на посаду був датований 03.04.2018 помилково. Вказує, що платіжні відомості, надані відповідачем, не відповідають дійсності. Не погоджується з рішенням суду в частині відмови у виплаті компенсації за додаткову відпустку за тяжкі умови праці, ґрунтуючись на помилці електронної програми. Заяву ТОВ про відсутність документів, що підтверджують право ОСОБА_1 на додаткову соціальну відпустку, вважає неправдивою. Просить суд самостійно оцінити моральну шкоду, завдану діями відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що суд першої інстанції всебічно розглянув матеріали справи і прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування відзиву вказує, що апелянт був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування (5р.) з 03.04.2018, з чим ОСОБА_1 був згодний та ознайомлений під особистий підпис. На момент подання позову 08.08.2018 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 була погашена в повному обсязі. У частині виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за важкі умови праці у розмірі 249 грн 49 коп., ТОВ визнало помилку електронної програми та нарахувало 1 календарний день додаткової щорічної відпустки й перерахувало апелянту 309 грн 92 коп. Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки зазначає, що апелянт звернувся із заявою та повним пакетом документів, що підтверджує статус батька одинака, після звільнення 02.08.2018, тому у ТОВ не було законних підстав для виплати компенсації.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював у ТОВ на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування (5р.) згідно наказу № 3003/02-ок від 30.03.2018 з 3 квітня 2018 року (а.с. 30). Із зазначеним вище наказом про прийняття на роботу ОСОБА_1 був ознайомлений під особистий розпис 30.03.2018. Його перебування у трудових відносинах з ТОВ з 03.04.2018 по 09.07.2018 підтверджується також даними копії трудової книжки позивача (а.с.9).

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем розпочалися 03.04.2018, а не з дати винесення наказу про прийняття на роботу. Твердження позивача про недбалість секретаря при оформлені наказу про прийняття на роботу та початок його роботи у ТОВ з 30.03.2018 є необґрунтованими і не підтвердженими матеріалами справи.

06.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ із заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с.31). Наказом ТОВ від 9.07.2018 № 0907/01-ок ОСОБА_1 звільнено з роботи за ст.38 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП): розірвання трудового договору з ініціативи працівника (а.с.32).

Згідно довідки ТОВ станом на день звільнення заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 склала 8925 грн 90 коп., в тому числі, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 619 грн 84 коп. (а.с. 37). Зазначену заборгованість було погашено в повному обсязі: 18.07.2018 - 1500,00 грн., 25.07.2018 - 2000,00 грн., 31.07.2018 - 1690,82 грн., 31.07.2018 - 1247,43 грн., 03.08.2018 - 2000,00 грн., 03.08.2018 - 487,65 грн., що підтверджується відповідними відомостями про сплату готівки (а.с.38 - 43).

Відповідно до вимог частини першої ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із відсутності вини відповідача у не проведенні розрахунку у день звільнення ОСОБА_1 та проведення такого розрахунку в максимально можливий короткий термін. Крім цього, суд урахував, що на момент подання позову ОСОБА_1 08.08.2018 заборгованість по заробітній платі була погашена в повному обсязі.

Судова колегія не може погодитися з зазначеним висновком суду, оскільки виконання обов`язку роботодавця здійснити повний розрахунок при звільненні працівника не пов`язується з наявністю або відсутністю у ТОВ необхідного часу для проведення такої виплати або відсутністю в останнього необхідних для такої виплати коштів.

На виконання вимог ст. 116 КЗпП України ТОВ, видавши наказ про звільнення позивача 09.07.2018, повинен був здійснити з ним розрахунок, проте згідно наданих суду довідки та відомостей ТОВ здійснило розрахунок з позивачем лише 03.08.2018. Остаточний розрахунок з ОСОБА_2 було здійснено 21.05.2019 року згідно платіжного доручення № 197 від 21.05.2019 (а.с. 123). В цей день ТОВ перерахувало на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 суму компенсації у розмірі 309,92 грн.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З наданої ТОВ довідки заборгованість у розмірі 8925,90 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку в розмірі 619,84 грн., була погашена в повному обсязі: 18.07.2018 - 1500,00 грн., 25.07.2018 - 2000,00 грн., 31.07.2018 - 1690,82 грн., 31.07.2018 - 1247,43 грн., 03.08.2018 - 2000,00 грн., 03.08.2018 - 487,65 грн., що підтверджується відповідними відомостями про сплату готівки (а.с.37 - 43). Згідно платіжного доручення № 197 від 21.05.2019 р. ТОВ перерахувало на картковий рахунок Позивача № НОМЕР_1 суму компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 309,92 грн.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку).

Згідно пункту 8 Порядку для розрахунку належного позивачу середнього заробітку судовою колегією була взята середньоденна плата ОСОБА_1 за травень, червень 2018 року, що розрахована шляхом поділу суми нарахованої заробітної плати за два місяці (17665,40 грн) на кількість відпрацьованих в ці місяці робочих днів (40), і склала 441 грн 64 коп. на день.

Враховуючи порушення строку розрахунку з ОСОБА_1 на суму 8925 грн 90 коп. з 9 липня 2018 року по 3 серпня 2018, середній заробіток за час затримки розрахунку на цю суму склав 8 832 грн 70 коп.

Компенсація за додаткову щорічну відпустку у розмірі 309 грн 92 коп. була виплачена ОСОБА_1 21 травня 2019 року. Тобто затримка розрахунку на зазначену суму відбувалася з 9 липня 2018 року по 21 травня 2019 року і склала 217 робочих днів, тому середній заробіток за затримку розрахунку компенсації за додаткову щорічну відпустку склав 95 835 грн 88 коп.(441,64*217).

При цьому колегія суддів ураховує, що 309 грн 92 коп. компенсації, що були виплачені 21.05.2019, складають 0,32 % від середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з часу звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 95 835 грн 88 коп.

Ураховуючи необхідність застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, що узгоджується з позицією Верховного Суду у справі № 662/1626/17 від 03.04.2019, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ТОВ на користь позивача за затримку виплати компенсації за додаткову щорічну відпустку, з 95 835 грн 88 коп. до 306 грн 67 коп. Зазначена сума розрахована шляхом множення 95835 грн 88 коп. на 0,32 відсотка.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з ТОВ на користь ОСОБА_1 , складає 9 139 грн 37 коп. (8832,7+306,67).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості висновку суду про відсутність у ОСОБА_1 права на грошову компенсацію 10-ти днів додаткової відпустки не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Стаття 24 КЗпП України встановлює, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

При прийомі на роботу позивач не надав ТОВ документи, які б підтверджували його право на додаткову соціальну відпустку, вимагати такі документи підприємство не має права. З заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки та повний пакет документів, що підтверджує статус батька одинака, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ вже після звільнення 02.08.2018 (а.с. 48).

Згідно ст.ст. 74, 83 КЗпП України та ст.ст. 19, 24 Закону України № 504/96-ВР від 15.11.1996 «Про відпустки» право на відпустку, а значить, на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні, мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, а грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку виплачується тільки при звільненні.

Таким чином, у ТОВ відсутні підстави для нарахувань, перегляду і виплат суми компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку.

Наведені апелянтом порушення судом першої інстанції норм цивільного судочинства щодо ненадання йому повідомлення про подання відповідачем відзиву на позов на висновки суду першої інстанції не вплинули, тому самі по собі не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України.

Згідно зі ст. 2377 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки в ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції встановлено порушення трудових прав ОСОБА_1 з боку ТОВ на отримання повного розрахунку при звільненні, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з принципів справедливості та розумності розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, судова колегія визначає у розмірі 500 гривень.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 частково та скасування рішення суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення середнього заробітку а затримку розрахунку при звільненні й відшкодування морально шкоди, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову частково.

При цьому колегія суддів відзначає, що згідно третього абзацу пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Тому 9 139 грн 37 коп., що підлягають стягненню з ТОВ на користь ОСОБА_1 , вказуються в судовому рішенні без урахування податків та зборів.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість позовних вимог та апеляційної скарги ОСОБА_1 , звільнення останнього від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір», з ТОВ в дохід держави належить стягнути 1762 грн судового збору (704 грн 80 коп., що підлягли сплаті при подачі позовної заяви, та 1057 грн 20 коп., що підлягали сплаті при подачі апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року змінити.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська ливарна компанія» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська ливарна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 9139 (дев`ять тисяч сто тридцять дев`ять) гривень 37 (тридцять сім) копійок без урахування податків та зборів та 500 ( п`ятсот) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська ливарна компанія» в дохід держави 1057 (одну тисячу п`ятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 липня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний