ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6109/19 Справа № 204/9023/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фартушна Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним з моменту укладання договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та повернення сторін у первинний стан, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладання договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та повернення сторін у первинний стан, вмотивовуючи його тим, що їй на праві приватної власності належало домоволодіння та земельна ділянка у АДРЕСА_1 , який було побудовано її чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що ОСОБА_3 є її онуком та у 2014 році запропонував їй свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням та утримання житла, зважаючи на те, що на той час їй вже виповнилось 77 років, а чоловік давно помер вона прийняла його пропозицію та 11 листопада 2014 року уклала з ним договір про передачу домоволодіння з метою отримувати належний догляд та утримання.

Зазначала, що оформлюючи договір купівлі-продажу була переконана в тому, що фактично нею буде укладено договір довічного утримання, який дасть їй змогу не турбуватися про своє майбутнє, жодного наміру дарувати або продавати свою власність онуку ОСОБА_3 у неї не було.

Посилаючись на те, що підписуючи спірні правочини вона помилилася стосовно їх правової природи, постійно проживає у своєму будинку та не мала жодного наміру передавати його ОСОБА_3 , крім того з часу їх укладання останній допомагав їй грошима, їжею та по господарству і тільки у 2018 році між ними виник конфлікт, після якого вона раптово натрапила на теку з документами та побачила, що уклала договори купівлі-продажу, а тому просила суд ухвалити рішення, яким поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки у АДРЕСА_1 ; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу домоволодіння у АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром №1350, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована у АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром №1356; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на домоволодіння і земельну ділянку у АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, зазначаючи, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та застосувати строк позовної давності, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона є дружиною ОСОБА_3 , спірні договори були укладені під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є спільним сумісним майном подружжя. Наразі між ними є майновий спір про розподіл спільно набутого майна подружжя, до складу якого входить майно за спірними угодами, будинок було придбано в інтересах сім`ї та вони проживали у ньому як родина та зареєстровані.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались

Позивач та відповідач і до суду не прибули, були сповіщені направленням повідомлення на зазначені ними адреси та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, тобто належним чином.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Шульга проти України", №16652/04).При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Поряд з цим, у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Зважаючи на вищезазначене і вимоги частини 9 і 11 ст.128, ч.5 ст.130, ст.131, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції, що 11 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_3 були укладені договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані у АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. і зареєстровані у реєстрі за №№1350,1356 (а.с.19-20).

На підставі зазначених договорів нотаріусом було проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на домоволодіння і земельну ділянку, які розташовані у АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 листопада 2014 року за №29300534 (а.с.21).

Позивач зазначала про те, що вказані договори є недійсними, оскільки укладати такі договори вона не мала наміру, і, укладаючи їх, вважала, що насправді вона уклала договір довічного утримання із своїм онуком, відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим просила суд визнати ці договори недійсними.

В свою чергу, відповідач визнав позовні вимоги позивача в повному обсязі, підтвердив обставини, зазначені в позові і вказав, що він повідомлений про наслідки визнання позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для поновлення строк позовної давності та з врахуванням визнання позову відповідачем вважав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (статті 328 ЦК України).

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач пред`явив позов до ОСОБА_3 , який останній визнав.

Згідно із частинами 1,4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За роз`ясненнями, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не з`ясував предмет та підстави заявленого позову, а також коло осіб, що мають відповідати за ним, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав визнання позову лише одним з відповідачів у справі.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваним рішенням порушуються права та обов`язки скаржника ОСОБА_1 , яка повинна бути у даній справі співвідповідачем, оскільки спірні правочини купівлі-продажу укладалися за її згодою як дружини покупця-відповідача (а.с.19,20), а відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.11) викладена правова позиція, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1 та 2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Колегія суддів звертає увагу, що клопотання про залучення в якості співвідповідача ОСОБА_1 позивачем не заявлялося, судом першої інстанції право на залучення ОСОБА_1 у якості співвідповідача позивачу не було роз`яснено. Тоді як суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити співвідповідача на стадії апеляційного розгляду, оскільки перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на момент його винесення.

В той час коли пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема про необхідність залучення до участі у справі ОСОБА_1 у якості відповідача, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 2.114 грн.40 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фартушна Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним з моменту укладання договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та повернення сторін у первинний стан відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2.114 грн.40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.