Постанова

Іменем України

7 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 591/6177/16-ц

провадження № 61-29670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Третя Сумська державна нотаріальна контора,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 березня 2017 року у складі судді Бурди Б. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у листопаді 2016 року звернулась до суду з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_2 , Третьої Сумської державної нотаріальної контори про визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину від 23 лютого 2015 року № -141, виданого Третьою Сумською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 ; визнання за неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 5/12 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком її дитини є ОСОБА_5 , який був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Власниками інших частин квартири були брат ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та матір ОСОБА_5 - ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , його спадкоємцями є мати та син. ОСОБА_6 подала заяву про прийняття спадщини після смерті сина, але свідоцтво про право на спадщину не отримала, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої ОСОБА_3 , якому видано свідоцтво про право на спадщину на все майно ОСОБА_6 у вигляді 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є його дружина ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини.

Позивач зазначила, що померлі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 приховали від нотаріуса ту обставину, що у ОСОБА_5 є неповнолітній син, що призвело до того, що порушені права неповнолітнього ОСОБА_4 на спадкування майна після смерті батька, у тому числі в порядку представлення. У разі виявлення нотаріусом вчасно цього спадкоємця він мав право претендувати на 1/6 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті батька та 1/4 частину квартири в порядку частини першої статті 1266 ЦК України. Позивач стверджувала, що не може оформити спадкові права дитини.

Стислий виклад заперечень сторони відповідача

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що позивач не реалізував своє право на спадкування шляхом звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Доказів на підтвердження того, що відповідач чи будь-які інші особи перешкоджали позивачу в оформленні спадщини позивач не надала. Зазначила, що відповідач не порушувала права позивача. Вважала, що позивач передчасно звернулася з позовом до суду, а тому просила відмовити у задоволенні позову.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контри Ляшенко А. І. 03 лютого 2015 року на ім`я ОСОБА_3 про спадкування 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 частково недійсним, зазначено вважати його право на спадщину за зазначеним свідоцтвом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що позов пред`явлений позивачем правильно до ОСОБА_2 , яка є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , на ім`я якого видане оспорюване свідоцтво про право на спадщину. При цьому, позивач помилково зазначила як співвідповідача нотаріальну контору, яка не може бути відповідачем у цій категорії справ. Під час подання заяв про прийняття спадщини ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_3 не повідомили державного нотаріуса про наявність іншої особи, яка має право на спадщину, зокрема неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_4 Нотаріусом вже видане свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з чим неповнолітній ОСОБА_4 позбавлений можливості оформити свої спадкові права шляхом звернення до нотаріальної контори, а тому позивачем обрано правомірний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом, який заявлений до спадкоємця.

Апеляційний суд додатково зазначив, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач не скористалась своїм правом на звернення із заявою в інтересах свого сина про прийняття спадщини до нотаріальної контори і лише у випадку відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, вона мала право на звернення з відповідним позовом до суду. Апеляційний суд виходив з того, що на день звернення позивача з відповідним позовом до суду, нотаріусом вже було вчинено нотаріальну дію, видано спадкоємцю ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , без урахування інтересів іншого спадкоємця, а тому захистити порушене право неповнолітньої дитини позивача можливо лише шляхом звернення з позовом до суду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у серпні 2017 року, ОСОБА_2 просила скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 липня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у ОСОБА_4 права на спадкування 5/12 частин квартири є помилковими, оскільки спадкоємець не звертався із заявою про прийняття спадщини, нотаріусом не ухвалювалася постанова про відмову у видачі свідоцтва ОСОБА_4 Заявник також зазначила про неможливість часткового скасування свідоцтва про прав на спадщину

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та її синам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина, до складу якої увійшло, зокрема, право власності на 1/3 частину спірної квартири. Спадкоємцями першої черги померлого за законом в рівних частках з огляду на положення статей 1261, 1267 ЦК України є неповнолітній син померлого ОСОБА_4 та мати ОСОБА_6

ОСОБА_6 прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори, але не повідомила нотаріуса про існування ще одного спадкоємця померлого, а неповнолітній ОСОБА_4 , який не подав заяву про відмову від спадщини, в силу частини четвертої статті 1268 ЦК України є таким, що прийняв її.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6 , не оформивши права на спадщину після смерті сина ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину зазначеної квартири (1/3 частина належала на підставі свідоцтва про право власності та 1/6 в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_5 ).

Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли її син ОСОБА_3 , який подав заяву про прийняття спадщини, а також неповнолітній ОСОБА_4 , який є онуком спадкодавця та на момент прийняття спадщини був неповнолітній, не подавав заяву про відмову від спадщини, а тому відповідно вважається таким, що прийняв спадщину за правом представлення.

Таким чином, судами встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_5 та баби ОСОБА_6 успадкував 5/12 частин у праві власності на спірну квартиру, а ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_6 1/4 частину у праві власності на зазначену квартиру.

Проте, державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Тетеричу А. В. видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 із зазначенням, що 1/3 частина квартири належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло та заяви про визначення часток, а інша 1/3 частина спірної квартири належала померлій в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

03 лютого 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 2/3 частини спірної квартири.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_2 , яка є відповідачем у цій справі. На момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка нею не отримано.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (частина четверта статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша статті 1266 ЦК України).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 вважається таким, що прийняв спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 у вигляді 1/6 частини квартири та за правом представлення після смерті баби ОСОБА_6 у вигляді 1/4 частини квартири.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 від 03 лютого 2015 року у частині права на спадкування 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Доводи касаційної скарги про неможливість визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину відхилені Верховним Судом, оскільки аналіз статті 1301 ЦК України дає підстави для висновку, що свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у разі, якщо особа не мала права на спадкування. Оскільки, як встановлено судами, ОСОБА_3 мав право на спадкування 1/4 частини спірної квартири після смерті матері ОСОБА_6 , а на спадкування 5/12 частин квартири правових підстав для спадкування не було, спадкоємцем 5/12 частин квартири є ОСОБА_4 , то правильним способом захисту порушених прав є визнання недійсним свідоцтва у тій частині, яка порушує права іншого спадкоємця. В іншій частині свідоцтво про право на спадщину не порушує прав та інтересів другого спадкоємця, а тому не підлягає визнанню недійсним.

Доводи заявника про невідповідність успадкованих часток у спірному майні також відхилені Верховним Судом, оскільки висновки судів у цій частині зроблені із правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Одночасно Верховний Суд врахував, що у резолютивній частині помилково зазначено, що за ОСОБА_4 підлягає визнанню право власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , коли судами встановлено, що ОСОБА_4 має право на 1/6 в порядку спадкування після смерті батька та 1/4 частину в порядку спадкування після смерті баби за правом представлення.

Наведене на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливає, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявників спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 на залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко