КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/5715/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Пальчика Віктора Олеговича та апеляційну скаргу представника Пенсійного Фонду України - Карпіленко Наталії Володимирівни на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Писанця В.А. від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України, Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Пенсійного Фонду України, Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську, у якому просила стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь у відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Пенсійним фондом України, щодо ненарахованої та не отриманої різниці у пенсії державного службовця за період 02 вересня 2009 року по 28 жовтня 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 81 342,00 грн. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Посилається на те, що пенсію їй було призначено на підставі довідки, форму якої затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 жовтня 2008 року № 19-11, котра у судовому порядку була визнана такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили у частині щодо не включення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутових питань.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України, Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади - задоволено.

Стягнуто з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , у відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції 81 342, 00 грн., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Державної казначейської служби України - Пальчик Віктор Олегович подав апеляційну скаргу, в якій, посилається на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку. Оскільки судове рішення щодо незаконності дій органу Пенсійного Фонду України відсутнє, то судом першої інстанції безпідставно застосована норма ст. 1173 ЦК України. Спірні кошти, які не були отримані позивачем, є сумою недоотриманої пенсії, а тому в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України ця сума не є упущеною вигодою, внаслідок чого вказана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Шкода, заподіяна фізичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та шкода, заподіяна органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності - це окремі види шкоди, які відрізняються підставами для відшкодування. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Оскільки видатки на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, Законами про Державний бюджет України на 2018 та 2019 роки не передбачені, то відсутні правові підстави для стягнення відповідної матеріальної шкоди з держави.

Представник Пенсійного Фонду України - Карпіленко Наталія Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилається на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що ОСОБА_1 просить відшкодувати збитки у вигляді «упущеної вигоди» за період з 02 вересня 2009 року по 29 жовтня 2014 року, хоча насправді це є суми самостійно обрахованої нею недоотриманої пенсії за зазначений період. Судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду, додаткові пояснення надані Пенсійним фондом України, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення. В порушення статей 257, 267 ЦК України судом не правильно застосовано строк позовної давності та зазначено, що позивач дізналась про порушення її прав у 2015 році. Однак, в додатках до позову міститься звернення позивача від 12 серпня 2010 року до начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, де позивачем зазначено, що їй при призначенні пенсії враховано не всі види виплат. Тому позивач про складові, які бралися для призначення пенсії знала ще у 2010 році.

Крім того, постановою правління Пенсійного фонду України від 04 вересня 2013 року № 15-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 вересня 2013 року за № 1661/24193, визнано такою, що втратила чинність постанову правління Пенсійного фонду України від 30.10.2008 року № 19-11 та затверджено нові форми довідок про складові заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та інших виплат, була опублікована в офіційному виданні «Офіційний вісник України» від 18.10.2013 року № 78 та в газеті «Праця і зарплата» від 23.10.2013 року № 39.

Оприлюднення нормативно-правового акта є способом доведення його тексту (змісту) до відома зацікавлених осіб. Таким чином, з огляду на положення ст. ст. 256, 261 ЦК України, строк позовної давності сплив у жовтні 2016 року, тобто після спливу трьох років від публікації вищевказаної постанови в офіційних виданнях. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, зазначивши, що з вини Пенсійного фонду України позивачу щомісяця не нараховувалася пенсія у розмірі 660 грн. 50 коп.

Під час розгляду справ №2а - 4753/09/2670 та №2а-8893/12/2670 Окружним адміністративним судом м. Києва факт наявності вини у діях Пенсійного фонду України не було встановлено.

Крім того, судом першої інстанції не досліджено, яким чином позивач самостійно розрахувала суму інфляційних збитків та розмір пенсії, а правильність розрахунку суми відшкодування не підтверджена доказами.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Пенсійного фонду України, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що у зв`язку з затвердженням (прийняттям) постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.10.2008 року №19, якою затверджена довідка про складові заробітної плати, що приймаються для обрахунку пенсії, яка у судовому засіданні була визнана такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили в частині щодо не включення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально - побутових питань, позивачу завдано збитки в сумі недоотриманої пенсії, на яку вона розраховувала, та яку мала право використати на власні потреби, проте зазнала збитків. Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що збитки позивача полягають в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримує внаслідок порушення його права. Відповідач, заперечуючи проти розрахунку позивача, власного розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача до суду не надав, тому судом правомірно взято до уваги розрахунок ОСОБА_1 . Позивач просила суд здійснювати відлік трирічної давності з 19 серпня 2015 року, адже саме з цього часу, коли її право було поновлено, в неї виникла об`єктивна підстава звертатись до суду з вказаним позовом, тому підстави дл застосування пропуску строків позовної давності відсутні. З урахуванням положень ст.25 Бюджетного кодексу України завдана майнова шкода підлягає стягненню з Держави в особі державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України, а не за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

В судовому засіданні представник Пенсійного фонду України підтримала апеляційні скарги з підстав викладених у апеляційних скаргах.

ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача, зокрема, наданням довідок щодо отримання грошового забезпечення за посадою на момент виходу на пенсію, які не відповідали дійсності, позивачу було завдано збитків, які полягали в нарахуванні позивачеві щомісячної грошової виплати у розмірі, меншому за той, на який вона мала право.

Судом встановлено, що 13 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернулась до управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську за призначенням пенсії державного службовця, для розрахунку розміру якої вона надала довідку від 13 серпня 2010 року № 219/05-035 про складові заробітної плати (надбавки та премії за останні 24 календарні місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», у формі затвердженій Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 жовтня 2008 року № 19-11 (а.с. 5-6).

Згідно вказаної довідки до складу заробітної плати при розрахунку пенсії управлінням Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську не було включено матеріальну допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та індексацію заробітної плати, які нею були одержані та з яких сплачено внески в пенсійний фонд.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 21-430а11 та від 28 травня 2013 року у справі № 21-97а13, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування позивачем сплачено у тому числі з матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати. Відповідно ці суми органом Пенсійного фонду мали бути враховані до складових заробітної плати, чого не було здійснено.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2012 року у справі № 2а-8893/12/2670, яка набрала законної сили 05 червня 2013 року на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду, визнано постанову правління Пенсійного фонду України «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 30 жовтня 2008 року № 19-11, такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили в частині щодо невключення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутових питань, які передбачені Законами України «Про державну службу», «Про оплату праці» та постановами Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268, від 12 вересня 1997 року № 1013, від 20 грудня 1993 року № 1049, від 31 травня 2000 року № 865, зобов`язано Пенсійний фонд України привести у відповідність до вимог законодавства форми довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії, визначених в підпунктах 1.1, 1.3, 1.4 пункту 1 Постанови правління Пенсійного фонду України «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 30 жовтня 2008 року № 19-11.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року у справі № 2а-8893/12/2670 та у справі 2а-4753/09/2670, Правлінням Пенсійного фонду України ухвалено постанову № 15-1 від 04 вересня 2013 року, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 26 вересня 2013 року за № 1661/24193, визнано такою, що втратила чинність, постанову правління Пенсійного фонду України від 30 жовтня 2008 року за № 19-11 «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 04 грудня 2008 року за № 1161/15852 та затверджено форму довідки про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за ранг, або кваліфікаційні класи, або класний чин, або спеціальні звання, або дипломатичний ранг, надбавка (винагорода) за вислугу років), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

13 серпня 2010 року позивач звернулась із заявою до управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську із вимогою щодо проведення відповідної зміни розрахунку пенсії, врахувавши інші виплати, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення та на соціально-побутові потреби, при цьому надала довідку з останнього місця роботи від 13 серпня 2010 року за № 219/05-035, в якій зазначено, що вона отримала за 24 місяці, що передували року звернення за пенсією, 18 871,54 грн. суми матеріальної допомоги та що з цих сум сплачені внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, однак органом Пенсійного фонду було відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії.

У зв`язку вказаною відмовою 03 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дії щодо відмови у перерахунку призначеної пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу» та зобов`язання здійснити перерахунок призначеної пенсії, виходячи із заробітної плати з урахуванням суми матеріальної допомоги.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 листопада 2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2013 року відмовлено ОСОБА_1 в допуску до перегляду Верховним Судом України вказаної ухвали касаційної інстанції.

04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови від 09 лютого 2011 року, яку ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року її залишено без задоволення.

Адміністративний позов про визнання протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року залишено без задоволення. Вказане судове рішення від 09 лютого 2011 року набрало законної сили 08 листопада 2012 року на підставі ухвали суду апеляційної інстанції.

28 жовтня 2014 року, отримавши 27 жовтня 2014 року нову довідку № 76/9-19-05-33 за останнім місцем роботи, ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську із заявою про перерахунок пенсійних виплат, однак, листом від 30 жовтня 2014 року за № 322/Д-8 їй було відмовлено у перерахунку пенсії.

За захистом свого порушеного права позивач звернулась до суду 31 жовтня 2014 року. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року скасовано постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2014 року у справі № 344/16623/14-а та прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську щодо не включення ОСОБА_1 сум матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань для призначення пенсії позивачу відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» з 28 жовтня 2014 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 28 жовтня 2014 року з включенням сум матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань згідно довідки Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області № 76/9-19-05-35 від 27 жовтня 2014 року, до складових заробітної плати, що враховуються для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», з врахування фактично отриманих сум. В решті вимог відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивач звернулась з позовом до Пенсійного Фонду України, Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих їй Пенсійним фондом України щодо ненарахованої та не отриманої різниці у пенсії державного службовця за період 02 вересня 2009 року по 28 жовтня 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 81 342,00 грн. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, посилаючись на положення статей 22, 1173,1175 ЦК України.

Тобто, ОСОБА_1 пред`явлено позов саме про стягнення упущеної вигоди, у тому числі на підставі положень статті 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Виходячи з вищевикладеного, сума, яку не отримала позивачка за період з 02 вересня 2009 року по 28 жовтня 2014 року, є сумою недоотриманої пенсії, тобто у розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України ця сума не є упущеною вигодою, унаслідок чого вказана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування шкоди відсутні.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/50707/17-ц.

Крім того, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог, колегія суддів не вирішує питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності у вказаній справі.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, виходячи з положень ст.141 ЦПК України на користь Державної казначейської служби України та Пенсійного Фонду України підлягає відшкодуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі по 1220 грн. 13 коп. кожному за рахунок державного бюджету в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Пальчика Віктора Олеговича - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника Пенсійного Фонду України - Карпіленко НаталіїВолодимирівни - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Відшкодувати Державній казначейській службі України, м. Київ, вул. Бастіонна,6, судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1220 грн. 13 коп. за рахунок державного бюджету в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відшкодувати Пенсійному Фонду України, м. Київ, вул. Бастіонна,9, судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1220 грн. 13 коп. за рахунок державного бюджету в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.