Справа № 447/1786/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/1374/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

адвоката Пилипів О.В. представника позивачки ОСОБА_1 ,

адвоката Ощипок В.С. представника відповідача Мелешка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за позивачкою права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та вселення її у даний будинок.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка з відповідачем з 26.05.1990 року по 12.12.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та спільно проживали у будинку батьків відповідача, право власності на який було визнано за відповідачем у порядку спадкування за законом. За час життя у шлюбі подружжям спільними коштами добудувався будинок, було здійснено ремонт та придбано нові меблі і побутову техніку. Після розірвання шлюбу позивачка залишилась проживати у цьому будинку, оскільки іншого житла у неї немає, вела господарство, оплачувала комунальні послуги, прибирала та доглядала будинок. Однак, на даний час відповідач чинить їй перешкоди у користуванні даним будинком, поміняв замки на вхідних дверях та не пускає її до приміщення, у зв`язку з чим вона змушена звернутися з даним позовом до суду (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 та вселено її у вказаний будинок.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 81-82).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що шлюб з позивачкою було розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12.12.2014 року за його позовом, у якому було зазначено, що він з позивачкою протягом останніх двох років разом не проживають та спільного господарства не ведуть, що і знайшло своє відображення у згаданому рішенні суду.

Стверджує, що позивачка має постійне місце проживання за адресою своєї реєстрації, де вона і проживала до їхнього одруження, а у подальшому два роки до розірвання їхнього шлюбу та після такого розірвання.

Стверджує, що будинок АДРЕСА_1 (в подальшому «спірний житловий будинок») був збудований ще його батьками у 1984 році, що стверджується тим, що згідно технічної документації його площа і на даний час є незмінною.

Даний позов вважає помстою позивачки з метою перешкодити його проживанню у згаданому будинку з новою дружиною (а.с. 88-92).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що відповідач є власником спірного житлового будинку, в який позивачка вселилася в якості члена його сім`ї (як дружина), а відтак після припинення їхніх сімейних відносин за позивачкою у відповідності до частини 4 статті 156 ЖК України збереглося право на користування житлом у цьому будинку.

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки судом першої інстанції зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном: в тому числі вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Взаємовідносини власника жилого приміщення з іншими членами сім`ї - у випадку припинення з ним сімейних відносин - регулюються положеннями статті 405 ЦК України та статтями 150, 156 ЖК України.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи, в тому числі і позивачкою (а відтак, у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає), те, що власником спірного житлового будинку є відповідач (апелянт) ОСОБА_2 , який його успадкував після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10, 11).

Як стверджується наявною у матеріалах справи копією паспорта позивачки, остання, будучи зареєстрованою у спірному житловому будинку, ще у вересні 1999 року знялася з реєстрації у ньому і з того часу є зареєстрованою у селі Держів Миколаївського району Львівської області (а.с. 5-6), де за нею і по даний час зберігається право на користування житловим приміщенням.

Як вбачається з рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на момент розірвання шлюбу сторони вже останніх два роки подружніх відносин не підтримували та спільного господарства не вели (а.с. 9). Відтак, з часу набрання згаданим рішенням суду законної сили, яке ОСОБА_1 не оскаржувалося, остання втратила статус члена сім`ї ОСОБА_2 , як власника спірного будинку.

Слід відмітити, що з даний позовом про визнання права на користування спірним житловим будинком позивачка звернулася до суду у липні 2018 року, тобто через, більш як три роки після втрати нею статусу учасника сім`ї ОСОБА_2

Наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб стверджується, що 25 вересня 2018 року (до ухвалення судом оскаржуваного рішення) відповідач ОСОБА_2 уклав інший шлюб з ОСОБА_3

Безспірним є те, що за вище наведених обставин визнання за позивачкою права на користування спірним житловим будинком не ґрунтується на положеннях чинного законодавств та суперечить законодавству, яке захищає права власника на користування та розпорядження своїм майном.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

ЦПК України встановлено, що:

- витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137);

- судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо) (частини 2 та 8 статті 141).

Відповідачем в обґрунтування вимоги про стягнення з позивачки на його користь понесених ним судових витрат було подано до місцевого суду Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 34), ордер на надання правової допомоги (а.с. 36), відповідну заяву (а.с. 41), Витяг з Акту № 2 надання послуг від 12.11.2018 року, у якому наведено детальний опис робіт та наданих адвокатом послуг з надання правничої допомоги відповідачу (а.с. 43), а до суду апеляційної інстанції також і копію квитанції про сплату судового збору у розмірі 1 057 грн. 21 коп. за подачу апеляційної скарги (а.с. 96).

Наведені у вище згаданому Акті № 2 відзиви, клопотання, заяви є наявними у матеріалах справи.

Як вбачається з протоколів судових засідань по даній справі, в цих судових засіданнях приймав участь адвокат Ощипок В.С., як представник відповідача, який також приймав участь у розгляді справи і судом апеляційної інстанції.

Позивачка з клопотаннями до суду про зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не зверталася, про неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача не заявляла.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога відповідача про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 250 грн., а також судового збору у розмірі 1 057 грн. 21 коп. за подачу апеляційної скарги, підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання за нею права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та вселення її у даний будинок.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання:: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 8 307 грн. 21 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.