Справа № 2-3024/11
Провадження № 22-ц/812/1372/19 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Матвієнко Н.В.

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 листопада 2011 року, у приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Разумовської О.Г., у цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

11 листопада 2009 року Відкрите акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі Банк) пред`явило до ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

27 серпня 2008 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 345Б-10, за умовами якого, останній отримав кредит у розмірі 15 000 гривень з цільовим призначенням «на поточні потреби», шляхом перерахування грошових коштів на відкритий картковий рахунок на його ім`я у цьому Банку № 75, зі сплатою 24 % на рік за користування позиченими грошима, з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2011 року.

Крім того, кредитним договором передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити страховий платіж до Договору страхування життя у розмірі 3% від суми кредиту та щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредиту у розмірі 1 % від суми кредиту, що становить 150 гривен.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов`язання, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 5% від суми кредитних коштів за кожен випадок прострочення.

За неналежне виконання грошових зобов`язань, передбачених п. 3.3.3. кредитного договору, якщо прострочення виконання таких зобов`язань сталося більш ніж на 7 днів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми неналежного виконання грошового зобовязання.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору, станом на 05 листопада 2009 року виникла заборгованість у розмірі 19 919 гривень 94 копійки, з яких:

- 14 416 гривень 22 копійки - заборгованості за тілом кредиту;

- 3 553 гривні 72 копійки - заборгованість за процентами;

- 1 950 гривень - заборгованість по сплаті комісій (відповідно до п 1.4.1 кредитного договору);

Посилаючись на те, що боржник не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк просив стягнути з нього на свою користь заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2011 року позов ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь Банку стягнуто заборговану грошову суму у розмірі 19 919 гривень 94 копійки, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 дізнався про існування зазначеного рішення та 15 травня 2019 року звернувся з заявою про перегляд заочного рішення до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі та застосування позовної давності.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки суд 1 інстанції повно і всебічно з`ясувавши обставин, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, та виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, а також правильно витлумачив ці норми що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов вичерпних висновків, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність боргу відповідача перед позивачем та підтверджено розрахунками.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 1055 ЦК України, договір укладається в письмовій формі, з загрозою його нікчемності у разі недотримання такої форми.

Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При укладені договору, відповідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір може бути укладено сторонами за принципом приєднання.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Саме з наведеного і виходив суд і інстанції при вирішенні даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк" з заявкою на отримання кредиту (а.с. 21-22).

27 серпня 2008 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 345Б-10, за умовами якого, останній отримав кредит у розмірі 15 000 гривень з цільовим призначенням «на поточні потреби», шляхом перерахування грошових коштів на відкритий картковий рахунок на його ім`я у цьому Банку № 75, зі сплатою 24 % на рік за користування позиченими грошима, з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2011 року (а.с. 8-13).

Крім того, кредитним договором передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити страховий платіж до Договору страхування життя у розмірі 3% від суми кредиту та щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредиту у розмірі 1 % від суми кредиту, що становить 150 гривен.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов`язання, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 5% від суми кредитних коштів за кожен випадок прострочення.

За неналежне виконання грошових зобов`язань, передбачених п. 3.3.3. кредитного договору, якщо прострочення виконання таких зобов`язань сталося більш ніж на 7 днів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми неналежного виконання грошового зобовязання.

Як вбачається з копії меморіальних ордерів № 343698, № 343699, № 343707, № 343700 від 27 серпня 2008 року, ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 15 000 гривень згідно кредитного договору № 345Б-10 від 27 серпня 2008 року, та ним сплачені страховий платіж у розмірі 450 гривень та комісія банку у розмірі 1500 гривень. Залишок суми у розмірі 13 050 гривень перерахований на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який відкритий у Банку на його ім`я та зазначений у кредитному договорі (а.с. 17-20).

Згідно графіку погашення по кредиту, відповідач повинен був щомісяця до 26 числа вносити грошові кошти в рахунок погашення боргу за кредитним договором у розмірі 739 гривень (а.с. 14).

Проте, ОСОБА_1 , сплативши лише три платежі в рахунок погашення боргу перед Банком, в односторонньому порядку, порушуючи умови договору, відмовився від його виконання, внаслідок чого, станом на 05 листопада в нього утворилася заборгованість у розмірі 19 919 гривень 94 копійки, з яких:

- 14 416 гривень 22 копійки - заборгованості за тілом кредиту;

- 3 553 гривні 72 копійки - заборгованість за процентами;

- 1 950 гривень - заборгованість по сплаті комісій (відповідно до п 1.4.1 кредитного договору);

Як вбачається з розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 за наданим кредитом, сплатив лише тричі, загальна сума погашення становить 1 189 гривень 80 копійок (а.с. 6).

Аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом даних розрахунку боргу відповідача, дають колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду підстави вважати, що відповідач уклав з позивачем договір кредиту, отримав по ньому грошові кошти, які не повернула та добровільно не бажає повертати.

У зв`язку з цим та названими вище нормами, відповідач повинен сплатити Банку заборговані грошові суми, вирахувані відповідно до умов договору.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про задоволення позовних вимог Банку - є вірним та ґрунтується на вимогах закону.

Банк належними та допустимими доказами довів факт укладання з відповідачем кредитного договору, отримання тим коштів та порушення умов кредитного договору щодо погашення кредитної заборгованості на суму, зазначену у виписці з особового рахунку.

Таким чином, загальна сума заборгованості становить 19 919 гривень 94 копійки, і саме вказану суму необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" на покриття боргу.

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, то вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, оскільки сторонами кредитного договору встановлені строки погашення кредиту та проведення окремих ануїтетних платежів, а ОСОБА_1 здійснив останнє погашення 26 листопада 2008 року, тому в силу наведених норм законодавства, не підлягає застосуванню позовна давність у даному спорі, оскільки позовна заява подана до суду 11 листопада 2009 року, тобто в межах позовної давності.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду І інстанції.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 листопада 2011 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року.