Єдиний унікальний номер 225/5420/19
Номер провадження 2/225/1062/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Нємиш Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрієвої Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року позивачка звернулась до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона євласником будинку АДРЕСА_1 , який належить їй як приватна власність, на підставі договору дарування від 05 листопада 2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу А.М. Іваненко.

Відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишній чоловік її доньки - ОСОБА_3 був зареєстрований в будинку зі згоди позивачки. Однак з січня 2017 року відповідач виїхав за межі країни в Російську Федерацію з вказаного житла та не проживає в квартирі з січня 2017 року, при цьому не знявшись з реєстрації місця проживання з зазначеного будинку. У житловому приміщенні відсутні його особисті речі, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. Відтоді відповідач не повертався до будинку. Також, 12 липня 2018 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області було розірвано шлюб між відповідачем та донькою позивачки. Зв`язок між ними як членами родини втрачений.

У зв`язку з цим позивачці приходиться нести всі затрати по утриманню будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі. Реєстрація місця проживання відповідача у будинку створює для ОСОБА_1 певні незручності у вигляді додаткових витрат на сплату комунальних платежів, що створює для неї перешкоди у вільному користуванню своєю власністю.

Визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останнього з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачці по справі ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_1 , як приватна власність, на підставі договору дарування від 05 листопада 2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу А.М. Іваненко (а.с. 7 - 11).

Згідно довідки про склад сім`ї від 19.08.2019 року (а.с. 15), відповідач по справі ОСОБА_2 , 1990 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за адресою позивача по справі.

12 липня 2018 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області було розірвано шлюб між відповідачем ОСОБА_2 , та донькою позивачки ОСОБА_3 (а.с.12,13).

Факт відсутності відповідача справі ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджується Актом про непроживання, складеним головою вуличного комітету у присутності сусідів від 19.08.2019 р. (а.с.14).

У зв`язку з чим, суд зазначає.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом встановлено, що відповідач з січня 2017 року не мешкає за вказаною адресою, оскільки переїхав до Російської Федерації, та за весь час жодного разу не приїжджав до зазначеної квартири, комунальні послуги не сплачує, поточний ремонт не проводить, власних речей в будинку не мають, тим самим втратили всякий зв`язок із житлом.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Отже, наявність реєстрації місця проживання відповідача в будинку позивача ОСОБА_1 обмежує права останнього, як власника, і він на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 319,321,391 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13,81,89, 263,280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Н.В.Нємиш