МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Пр. №2/521/1704/19
РІШЕННЯ
04 листопада 2019 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Колесник Т.В., за участю:
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Єнчевої О.О.,
відповідача ОСОБА_2 ,
третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 ,
представника відповідача та третьої особи адвоката Суворової Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири,
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував у шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1948. В період шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що 12 жовтня 2018 року він пішов з сім`ї та з`їхав зі спільної квартири, оскільки відповідачка попросила його покинути квартиру в який вони проживали разом з дитиною, так як, на її думку, вони не змогли та не зможуть створити справжню сім`ю, але через деякий час йому стало відомо, що відповідачка в їх квартирі проживає з іншим чоловіком.
Позивач зазначав, що в період шлюбу вони з відповідачкою набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .
Стверджував, що квартира АДРЕСА_1 була придбана в інтересах сім`ї, для їх спільного проживання на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, укладеного між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зареєстрованого у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим №1-1944.
Право власності на спірну квартиру було оформлено та зареєстровано за відповідачкою.
Крім того, 10 червня 2016 року вони разом з відповідачкою за спільні кошти придбали автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було оформлено на нього, ОСОБА_1 .
Вказував, що після того, як вони з відповідачкою стали проживати окремо, все спільне майно залишилося у неї. Потім ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей спірної квартири, та відмовилася віддати ключі та документи від спільного автомобіля.
Отже, загальна вартість спільного майна, яке було придбано ними за час шлюбу складає 1897880,00 грн., тому виходячи з рівності часток подружжя, його частка складає 948940,00 грн.
Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску; визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, у сумі 111640,00 грн.; усунути йому, ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом його вселення; вселити його, ОСОБА_1 , в квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір в розмірі 8810,00 грн.
24 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1948.
Вказувала, що оскількиавтомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 є їх спільною сумісною власністю, то вона як співвласник має право на виділ своєї частки у праві спільної сумісної власності.
Посилаючись на те, що автомобіль є неподільною річ`ю, та з урахуванням того, що більша частина автомобіля була придбана за її кошти, позивачка просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 грошову компенсацію 2/3 частки придбаного у зареєстрованому шлюбі легкового автомобілямарки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, та судові витрати (а.с. 116-117).
25 березня 2019 року ОСОБА_3 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 26 травня 2011 року належала однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яку він надав для проживання доньці ОСОБА_2 та її сім`ї, оскільки остання 19 жовтня 2012 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 .Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначав, 09 листопада 2016 року квартира АДРЕСА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року була ним продана за 141020,00 грн.
Стверджував, що в той же день, а саме 09 листопада 2016 року у того ж самого нотаріуса, за отримані кошти від продажу вищезазначеної квартири за договором купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , була придбана за 143420,00 грн. інша квартира за АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено за його донькою ОСОБА_2 .
Вказував, що хоча покупцем квартири за АДРЕСА_1 в договорі купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року зазначена його донька ОСОБА_2 , проте дійсним покупцем даної квартири є він, ОСОБА_3 , який вимушений був оформити квартиру на ім`я доньки у зв`язку із тим, що були певні обставини побоюватися за це майно та своє життя, але при цьому вони з донькою домовились в подальшому оформити договір дарування вказаної квартири на його ім`я. Проте, донька зазначену домовленість не виконала.
Зазначав, що на сьогоднішній день шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірваний, але останній, повністю обізнаний про те, що спірна квартира є власністю ОСОБА_3 і що саме він сплатив всі кошти за квартиру, претендує на 1/2 частину цієї квартири, як на сумісно набуте майно у період шлюбу, що не відповідає дійсності.
Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та зареєстрований в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстрованим № 1-1944; визнати його, ОСОБА_3 , покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та зареєстрований в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстрованим № 1-1944 (т. 2 а.с.10-11).
Ухвалою суду від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 75-76).
Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року за заявою ОСОБА_1 було накладено арешт на 1/2 частинуквартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частинуавтомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 (т.1 а.с. 161-163).
Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року було прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 226-227).
Ухвалою суду від 04 квітня 2019 року до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя до провадження в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору було залучено ОСОБА_3 . Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (т. 2 а.с. 50-52).
Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року була задоволена заява ОСОБА_2 про виклик свідка, але пізніше в судовому засіданні остання відмовилася від допиту вказаного свідка (т. 2 а.с. 132).
Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду пос уті (т. 2 а.с. 86-87).
Позивач за первісним позовом, та відповідач за зустрічним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійним позовом, та його представник, діючий за ордером від 19 листопада 2018 року та договором про надання правової допомоги від 29 жовтня 2018 року в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зустрічні вимоги та позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійним позовом не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні.
Раніше надав відзив на позов та відповідь на відзив ОСОБА_2 , а також відзив на позов ОСОБА_3 , в обгрунтування яких зазначав, що з жовтня 2012 року по жовтень 2016 року вони з ОСОБА_2 спільно проживали в квартирі АДРЕСА_3 ,яка належала на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується актом про фактичне проживання від 06 лютого 2019 року, підписаним колишніми сусідами сім`ї, підписи яких підтверджені головою правління ОСББ «Зіркове містечко». Дана квартира була надана їм для проживання без ремонту. Ремонт в квартирі був зроблений його батьками, які також придбали для них меблі.
Зазначав, що після народження дитини у їх сім`ї стало питання щодо розширення житлової площі, у зв`язку з чим вони знайшли квартиру АДРЕСА_1 . Стверджував, що квартира АДРЕСА_3 , в якій вони з ОСОБА_2 проживали протягом 2012 - 2016 року фактично належала їх сім`ї, тому під час її продажу та купівлі нової не поставало питання щодо оформлення квартири на батька ОСОБА_2 , а вирішено було оформити її на ОСОБА_2 Вказував, що оскільки в момент купівлі спірної квартири, ні між їх батьками, ні між ними не виникало жодних протирічь та суперечок, то питання щодо оформлення квартири на них обох в рівних частках навіть не поставало. Стверджував, що жодних коштів ОСОБА_2 у свого батька у борг не брала, оскільки про наявність розписки йому стало відомо тільки в суді. За таких обставин, посилаючись на діюче законодавство України просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення(т. 1 а.с. 10, 129, 130, 169-176, 239-242, т. 2 а.с. 59-65).
Відповідачка за первісним позовом та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а також позивачка за зустрічним позовом та її представник, діюча на підставі ордеру від 18 березня 2019 року та договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2019 року, в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги визнали та просили суд їх задовольнити. Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.
Раніше надали відзив на первісний позов, в обгрунтування якого зазначала, що ОСОБА_1 не приймав ні якої особистої майнової чи будь-якої іншої участі у придбанні квартири АДРЕСА_1 , та легкового автомобілямарки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
Стверджувала, що спірна квартира була придбана за грошові кошти її батька, який в день покупки спірної квартири продав за 141020,00 грн. квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 26 травня 2011 року та до отриманих від продажу квартири коштів надав ще грошові кошти, які тут же передав їй в борг, що підтверджується розпискою від 09 листопада 2016 року на суму 150000,00 грн. Вказувала, що цільове призначення переданих їй коштів покупка нею спірної квартири. При цьому зазначала, що ОСОБА_1 не навів жодних доказів того, що джерелом набуття його права власності на спірну квартиру були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а тільки посилався на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 ніколи не проживав разом з нею та сином, у тому числі і в спірній квартирі, оскільки проживав разом зі своїми батьками у квартирі АДРЕСА_4 , 2/2 частини якої належало йому на праві власності. Після продажу даної квартири, у серпні 2018 року ОСОБА_1 переїхав на інше постійне місце проживання, а саме до квартири АДРЕСА_5 , де зареєструвався та проживає станом на час звернення з позовом до суду.
За таких обставин, ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спірної квартири їх з ОСОБА_2 спільної сумісною власністю та визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири, усунення перешкод у користуванні нею шляхом вселення та вселення в неї є незаконними та такими що не підлягають задоволенню.
Вважає, що ОСОБА_1 жодних доказів своєї особистої майнової чи будь-якої іншої участі у придбанні зазначеного майна, суду не надав, а тому просила суд визнати позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними і неправомірними та відмовити в задоволення позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 92-97, т. 2 а.с. 1, 2-3).
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України.
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та його представник, діюча на підставі ордеру 01 квітня 2019 року та договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2019 року, позовні вимоги та позовні вимоги відповідачки ОСОБА_2 пдтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі, первісні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (т. 2 а.с. 26, 40-41).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи,заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, щопозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжяпідлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та вимогах третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири, слід відмовити, виходячи з наступного.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1948, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 11).
В період шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 12).
Встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, зареєстрованого у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим №1-1944 придбала квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобі від 10 червня 2016 року автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 13-14, 103-104).
З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 18-21, 103-104, 105).
Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 05 грудня 2018 року та довідки про склад сім`ї та реєстрації від 11 лютого 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 22 квітня 2017 року ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 74, 79, 109).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований, а зареєстрований за іншою адресою.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 червня 2016 року право власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_4 зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 13-14)
Встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_7 її батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 98).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26 травня 2011 року належала квартира АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 99).
Крім того, ОСОБА_3 на праві власності належав автомобіль DAEWOO LANOS, 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 110).
Судом встановлено, що 16 лютого 2011 року між ОСОБА_9 та ТОВ «Жилбуд -Інвест-К» було укладено інвестиційний договір №4/1л від 16 лютого 2011 року за яким ОСОБА_9 передовалося у власність нежитлове приміщення в корпусі №4, площею 4,3 кв.м. (т. 1 а.с. 111-112).
09 листопада 2016 року ОСОБА_3 продав за договором купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року квартиру АДРЕСА_6 за 141020,00 грн. (т. 1 а.с. 100-101).
Встановлено, що після продажу зазначеної вище квартири, а саме 09 листопада 2016 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в борг 150000,00 грн., які остання зобов`язувалася повернути йому протягом 90 днів з моменту вимоги, та на підтвердження отримання даних коштів надала ОСОБА_3 розписку (т. 1 а.с. 102).
В той же день, а саме 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала на своє ім`я за 143420,00 грн. квартиру за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 103-104).
09 листопада 2016 року право власності на квартиру за АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 105).
З матеріалів справи вбачається, що оплату за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 здійснювала та здійснює ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 106-108).
Згідно акту про фактичне проживання від 06 лютого 2019 року ОСОБА_1 проживав з жовтня 2012 року по жовтень 2016 року в квартирі АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 177).
З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір стосовно майна, яке було придбано ними в період шлюбу, а саме квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: КМHEU41ВР8А456488, 2007 року випуску, оскільки ОСОБА_2 стверджує, що вказане майно, а саме спірна квартира та спірний автомобіль були придбані за її особисті кошти та її батька (т. 1 а.с. 13-14, 103-104).
Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_3 на праві власності належав автомобільDAEWOO LANOS, 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , який, як стверджує ОСОБА_2 був проданий за 3750,00 доларів США, які були витрачені на придбання спірного автомобіля, але при цьому докази, які б підтверджували ці обставини суду надані не були.
При цьому ОСОБА_2 не спростувала доводи ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль також був придбаний за частину коштів від продажу автомобіля його батька та частину коштів, які він взяв в борг.
В процесі судового розгляду було встановлено, що на час розгляду справи, спірним автомобілем користується ОСОБА_1 , державни1 номер автомобіля НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу НОМЕР_5 від 06 квітня 2019 року.
За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 не надала суду будь-яких доказів на спростування того, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Зі змісту п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску спільним майном подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на спірний автомобіль.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за 2/3 частки автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
Отже, кожний з подружжя вимагає сплату грошової компенсації за їх частки в спірному автомобілі, при цьому ніхто не виявив бажання отримати спірний автомобіль у власність.
При цьому, в процесі судового розгляду ОСОБА_1 пояснив суду, що ні у ОСОБА_2 , ні у нього не має можливості виплатити грошову компенсацію за їх частки в спірному автомобілі (т. 2 а.с. 101-102).
Проте, примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка сторонами спростована не була.
Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16.
Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.
Оскільки кожний їз подружжя заявив вимоги щодо стягнення з іншого подружжя грошової компенсаці замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, проте ніхто з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, то враховуючи, викладене, суд вважає за необхідне залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін, визнавши їх ідеальні частки власності в цьому майні.
Оскільки позовні вимоги про припинення їх права на частку у спільному майні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заявлялися, однак вони, у разі необхідності, не позбавлені можливості захистити свої законні права та інтереси, поставивши питання перед судом про припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України, як і не позбавлені права звернутися до суду з позовом щодо користування спірним автомобілем в силу ст. 358 ЦК України або звернутися з іншими позовними вимогами для вирішення спору, який виникне між сторонами.
За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення на її користь з ОСОБА_1 грошової компенсації за її частину в праві власності на автомобіль та в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь з ОСОБА_2 грошової компенсації за його частину в праві власності на автомобіль та визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль, слід відмовити.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за ним права власності на Ѕ частину вказаної квартири,визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири та усунення йому перешкод у користуванні спірної квартирою, шляхом його вселення, то суд вважає, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з недоведеністю.
З пояснень ОСОБА_1 в процесі судового розгляду вбачається, що на час придбання спірної квартири коштів на її покупки у їх сім`ї не було. Тільки після продажу квартири АДРЕСА_6 стало можливим придбати спірну квартиру.
Однак, дані твердження спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 з листопада 2013 року по 07 вересня 2016 року працював на різних підприємствах, в кожному не більше року. З 16 вересня 2016 року по 12 червня 2017 року перебував на обліку у Центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси, тобто офіційно не працював, що підтверджується копією його трудової книжки (т. 1 а.с. 181-183).
Отже, на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 не працював.
Суд також звертає увагу на те, що в цей період був придбаний спірний автомобіль за 8000,00 доларів США на імя ОСОБА_1 та мотоцикл зі слів сторін в судовому засіданні
Крім того, суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на той факт, що квартира АДРЕСА_6 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності і яка була передана ним їм для проживання фактично належала їх подружжю, а тому кошти отриманні від її продажу є їх спільною сумісною власністю, оскільки користування вказаною квартирою не є тотожним праву власності на неї.
В процесі судового розгляду ОСОБА_2 пояснила суду, що придбання спірної квартири була зумовлена наявністю дитини. Стверджувала, що спірна квартира була оформлена не неї, оскільки на час оформлення, її матері, у якої була 4 стадія раку стало погано і батько був вимушений відвезти її додому. Оформлення спірної квартири відбувалося одразу же після оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , і саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири. Раніше було заплановано, що спірна квартира буде оформлена на ОСОБА_3 .
Заступник завідувача Приморської нотаріальної контори Маслова М.В., допитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила суду, що кошти на придбання квартири давав ОСОБА_3 , ніхто ніяких коштів не доносив. Умови угоди не обговорювалися, але кінцева мета була подарувати в майбутньому квартиру доньці (т. 2 а.с. 124-125).
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснили суду, що в спірній квартирі проводився ремонт, а також були придбані меблі замість старих, які потім придбала ОСОБА_14 (т. 2 а.с. 124-129).
Відповідно до правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом України у постановах від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 - належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:
1) час набуття такого майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він, як чоловік ОСОБА_2 своїми коштами або працею приймав участь в набутті майна, а саме в придбанні квартири АДРЕСА_1 .
Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не приймав та не міг приймати участі в придбанні спірної квартири.
За таких обставин, суд вважає, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та визнання його, ОСОБА_3 , покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Позивач ОСОБА_3 вказує, що підставою для звернення з позовом до суду є те, що його донька не виконала їх домовленісті щодо укладення на його ім`я договору дарування, а також те, що колишній чоловік його доньки ОСОБА_1 претендує на Ѕ частину спірної квартири, хоча знає що квартира придбана за кошти, отриманні від продажу квартири АДРЕСА_6 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності. Коштів на придбання спірної квартири сім`я ОСОБА_15 не мала.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державної реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, - з моменту державної реєстрації.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
В судовому засіданні було встановлено, що договір купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Відповідно до п. 2 Договору, продаж здійснено за 143420,00 грн., які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору.
Встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену заяву про його згоду на купівлю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за 143420,00 грн. (а.с. 67).
В процесі розгляду справи було встановлено, що 09 листопада 2016 року ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_6 , яка належала йому на праві власності та збирався оформити договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , але оскільки його дружині стало погано, то він був змушений її відвезти до дому. Тому він передав кошти за продаж своєї квартири доньці для оформлення спірної квартири на неї, оскільки коштів на придбання спірної квартири сім`я ОСОБА_15 не мала. Факт отримання коштів був підтверджений розпискою, яку надала ОСОБА_2 .
З пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні, остання повинна була оформити на ОСОБА_3 договір дарування спірної квартири.
Суд вважає, що оскільки ОСОБА_3 не був стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, то його вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року недійсним в частині покупця не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю, оскільки в процесі судового розгляду не було доведено, що що саме ОСОБА_3 , а не відповідач ОСОБА_2 виступала покупцем квартири за адресою вказаною у договорі, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем як достатніми щодо вартості квартири.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаєтьсяна сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір у справі сплачений позивачами при зверненні до суду у повному обсязі (т. 1 а.с. 1, 123, т. 2 а.с. 9).
На підставі ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, 15, 16, 202, 203, 316, 319, 655 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 223, 264, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.
Визнати автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
Визначити що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в праві власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, номер шасі: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 є рівними, по Ѕ частині.
В інший частині позовних вимог - відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2019 року.

Суддя: О.М. Сегеда