Справа № 306/1036/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 06 лютого 2019 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у травні 2018 р.

Просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди шляхом не перешкоджання проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 позивачу та її дітям.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власником указаного житлового будинку є мама позивача (відповідач).

До вказаного житлового будинку переїхала мешкати сестра позивача - ОСОБА_3 . Із цього моменту між позивачем і відповідачем виникла конфліктна ситуація через певні непорозуміння і відповідач усіляко намагається вигнати позивача та її дітей зі свого будинку.

Рішенням Свалявського районного суду від 06 лютого 2019 р. позов задоволено: зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітнім: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житловим будинком за адсреою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-позивач разом із своєю сім`єю жодних прав на будинок відповідача не мають і в ньому не проживають;

-позивач проживає окремо, ніякої участі в утриманні будинку не приймає і не отримувала згоду від власника будинку на подальше проживання у ньому;

-суд у своєму рішенні не вказав, які саме перешкоди у користуванні будинком необхідно усунути;

-суд у оскаржуваному рішенні вказав, що перешкоди в користуванні житловим будинком вчиняють треті особи, натомість відповідач жодних перешкод у користуванні будинком не чинить;

-указуючи в резолютивній частині оскаржуваного рішення ОСОБА_5 (чоловіка позивача), суд вийшов за межі позовних вимог.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд виходив із обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком у зв`язку з його невідповідністю обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права, посилалася на ст.ст.156 і 64 ЖК УРСР.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач разом зі своїм чоловіком і дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Домоволодіння , у якому позивач проживає разом зі своєю сім`єю, належить на праві власності її мамі - відповідачеві ОСОБА_1 , хоча матеріали справи не містять відповідних доказів, однак сторонами вказаний факт не заперечується.

Позивач стверджує, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, у якому останні проживає на законних підставах.

На обґрунтування указаного надає відповідь із Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції, із якої видно, що звернення ОСОБА_2 по факту перешкоджання проживання у будинку з боку сестри ОСОБА_3 і її співмешканця ОСОБА_4 було розглянуто та рекомендовано ОСОБА_2 для вирішення спірних питань звернутися до суду в цивільному порядку (а.с.8).

Із листа служби у справах дітей Свалявської РДА від 25.05.2018 р. убачається, що позивача разом із дітьми було вигнано з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Службою у справах дітей скеровано лист до Свалявського ВП Мукачівського ВП ГУНП щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності (а.с.45).

За приписами ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 як член сім`ї власника житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своїми дітьми користується указаним житловим будинком.

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання власника житлового будинку ( ОСОБА_1 ) не чинити позивачу та її дітям перешкод у проживанні у вказаному житловому будинку, жодними належними та допустимими доказами не довела факт учинення їй відповідачкою ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком.

Із матеріалів справи та змісту позовної заяви видно, що такі перешкоди вчиняються зі сторони ОСОБА_3 (сестра позивача) та її співмешканця - ОСОБА_4 , однак вони не є відповідачами у спірних правовідносинах і судячи з матеріалів справи жодного права власності у спірному житловому будинку не мають.

Відтак, пред`являючи позов до ОСОБА_1 як власника житлового будинку, позивач не довів, які саме перешкоди у проживанні в будинку вчиняються саме відповідачем.

Суд установив, що будинок у якому проживає позивач, належить її мамі, тобто відповідачеві. Однак, поруч із цим суд говорить про те, що доказів належності житлового будинку відповідачу не надано.

Також суд зазначає про те, що позивач правомірно проживає у будинку відповідача та має право разом із своїми дітьми його використовувати, а відтак позов підлягає задоволенню.

Одночасно констатує, що перешкоди позивачеві чинить не ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , однак у резолютивній частині рішення зобов`язує саме ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні позивачеві, її чоловікові та дітям будинком. Указані висновки суперечать одне одному.

Також належить відмітити, що позивач не просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком її чоловікові, однак із яких підстав суд указав його в резолютивній частині рішення, є незрозумілим.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні взагалі не послався на норми матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дійшов суперечливих висновків, які повністю не відповідають обставинам справи та письмовим доказам.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Судові витрати в сумі 1057,20 грн. (а.с.114) відповідно до положень ст. 141 ЦПК України необхідно покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Рішення Свалявського районного суду від 06 лютого 2019 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) 20 грн. у відшкодування судового збору. 5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 р.

Судді: