ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року

м.Харків

справа № 639/516/19

провадження № 22-ц/818/3323/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи -

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року, ухвалене суддею - Труханович В.В., в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про виселення.

Позивач посилався на ті обставини, що рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2002 року був поділений житловий будинок з надвірними перебудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В його користування виділені приміщення 2-2, 2-3, 2-4, 1-4 загальною площею 48,7 кв. метрів в зазначеному будинку.

На час звернення до суду рішення суду в частині розподілу будинку не виконане.

ОСОБА_5 перешкоджає йому та його доньці користуватися приміщеннями, які за рішенням суду надані йому у власність.

Відповідач продовжує користуватися житловим приміщенням 1-4, на його вимоги звільнити цю кімнату не реагує.

Позивач вважає, що діями відповідача порушуються його права власника на володіння, користування, розпорядження належним йому на праві власності майном.

У зв`язку з чим, позивач просив суд виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення 1-4 в житловому будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 .

Справа розглянута судом першої інстанції за відсутності відповідача ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення ухвалене судом за неповним з`ясуванням усіх обставин справи та за невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2002 року не виконане в частині розподілу будинку та він позбавлений можливості реалізувати свої права на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

ОСОБА_5 продовжує після рішення користуватися жилим приміщенням 1-4 в спірному житловому будинку, які рішенням суду виділено позивачеві.

В іншій спосіб захистити порушене право позивач немає можливості.

Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_5 із цього житлового приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить рішення суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримували апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_5 із житлового приміщення 1-4 в житловому будинку, АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виділ частки будинку з надвірними будівлями та визначення порядку користування земельною ділянкою не виконане.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_1 на користування приміщенням 1-4 у спірному житловому будинку, інших підстав для виселення відповідача із зазначеного житлового будинку не наведено.

Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції у повному обсязі не можна, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані всі обставини.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно - процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що ОСОБА_1 належала на праві власності Ѕ частина житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 20 серпня 2000 року після смерті батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с. 84-85).

Спадкоємцем на Ѕ частину зазначеного житлового будинку є ОСОБА_5 , брат позивача, який в установленому законом порядку спадщину прийняв, але не оформив.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що на даний час ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом про визнання права власності на частину спірного будинку в порядку спадкування.

В 2002 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про виділ частки у житловому будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2002 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Виділено йому в житловому будинку літ. «А» приміщення : 2-3, 2-4, 1-4 загальною площею 39,5 кв.м. на суму 6 662, 00 грн., в прибудові літ «а» приміщення 2-2, площею 10,1 кв. метрів, частина приміщення 1-1, площею 2,2 кв.м., розміром 1м.Х2,20 м., на суму 1 490,00 грн.

Всього виділено приміщень на суму 8 152, 00 грн., що на 145,00 грн. менше ніж потрібна норма.

По підсобним прибудовам виділено тамбур літ. «а-1» прим. Ш, на суму 339,00 грн., що на 168,00 грн. менше ніж потрібно.

По службовим приміщенням: гараж літ. 3 на суму 1 624,00 грн., сарай літ Е- на суму 151,00 грн., сарай літ Ж на суму 88,00 грн., погріб літ Г на суму 1029,00 грн. Всього на суму 2 892,00 грн., що на 955,50 грн. більше ніж потрібно.

По спорудам виділено ворота № 2, вартістю 421,00 грн., що на 364,00 грн. менше потрібного. Всього жилих і службових приміщень виділяється на суму 11 804,00 грн., що на 278,5 грн. більше потрібного, в ідеальній частці це складає 51/100 частини.

На ідеальну частку, яка значиться за ОСОБА_1 і ОСОБА_7 (нині померлими), частка яких не оформлена спадкоємцем відповідачем ОСОБА_5 , виділено в житловому будинку літ. А приміщення 1-3, 1-5, 1-6, корисною площею 40,4 кв.м. на суму 6 830,00 грн., в прибудові літ. « а» частина приміщення 1-1, розміром 4,57 х2,20, площею 10 кв.м., по 1-2, площ., 3,3 кв.м., а всього 13,3 кв.м. на суму 1612,00 грн. Всього виділено на суму 8 442,00 грн., що на 145,00 грн. більше ніж потрібно на частку.

По підсобним прибудовам виділено тамбур «а» 3 прим.1, вартістю 675,00 грн., що на 168,00 грн. більше ніж потрібно.

По службовим приміщенням : сарай літ. В, вартістю 346,00 грн., погріб Г, вартістю 525,00 грн., туалет вартістю 110, 00 грн., а всього на суму 981,00 грн., що на 955,50 грн. менше потрібного.

По спорудам: паркан № 1, вартістю 276,00 грн., ворота № 3 вартістю 609,00 грн., зливна яма вартістю 264,00 грн., всього на суму 1 149,00 грн., що на 364,00 грн. більше норми.

Всього виділено жилих та службових приміщень на суму 11 247,00 грн., що на 278,5 грн. менше ніж потрібно і що в ідеальній частці складає 49/100 часток от всього будинку з надвірними спорудами.

Для здійснення даного варіанту необхідно здійснити наступні переобладнання: закласти дверний отвір між приміщеннями 1-3, 1-4; влаштувати двірний отвір між приміщеннями 1-4, 2-4; перегородку між приміщеннями 1-1 і 1-2 перенести на 1 метр в сторону приміщення 1-1; здійснити демонтаж опалення.

Перерозподілено ідеальні частки співвласників будинку: визнано за ОСОБА_1 право власності на 51/100 частину будинку з надвірними прибудовами замість 50/100 частини, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

Ідеальна частка спадкоємця після смерті ОСОБА_1 і ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 ) замість 50/100 частки буде складати 49/100 частки, які залишені відкритими до оформлення спадкових прав спадкоємця: частка ОСОБА_1 складає 43/100 частки замість 13/300, а частка ОСОБА_7 складає 6/100 частини замість 1/15 частини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь спадкодавців ОСОБА_1 і ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 ) 278,50 грн.

Розподіл земельної ділянки здійснено наступним чином:

Визначено в користування ОСОБА_1 ділянку площею 292,00 кв.м., що відповідає нормі з окремим виїздом на АДРЕСА_2 .

У користування спадкоємця частки ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 ) визначено ділянку площею 292,00 кв.м., що відповідає нормі з окремим виїздом на АДРЕСА_3 .

Зазначене, судове рішення було пред`явлено до виконання в комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 02 грудня 2002 року ОСОБА_1 було видано реєстраційне посвідчення щодо належності йому права власності на 51/100 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , про що записано в реєстрову книгу за реєстровим номером № 2993 (а.с. 8,86).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстровано 12 грудня 2018 року право власності на 51/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 83).

Згідно відомостей Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 30 січня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 з 04 червня 1991 року зареєстрований ОСОБА_5 (а.с. 13).

Згідно наданого паспорту позивачем ОСОБА_1 зареєстрований в спірному будинку з 23 травня 1980 року (а.с. 5-6).

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_5 з листом - вимогою щодо виконання рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2002 року в частині проведення наступних переобладнань: закласти дверний отвір між приміщеннями 1-3, 1-4, усунути дверний отвір між приміщеннями 1-4, 2-4, перегородку між приміщеннями 1-1 і 2-2 перенести на 1 метр в сторону приміщення 1-1, здійснити демонтаж опалення (а.с. 12).

Відповідно до ст. 129? Конституції України, ч.1 ст. 18 ЦПК України, зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 368 ЦПК України, 2004 року, які діяли на час виконання судового рішення, питання, пов`язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за

заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один

виконавчий лист.

При розгляді справи було встановлено, що рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2002 року виконане в частині реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 51/100 частину спірного житлового будинку.

В частині виділу частки ОСОБА_5 в праві власності на житловий будинок, рішення суду не виконувалось, виконавчий документ не видавався. При розгляді справи було встановлено, що фактично будинком, в тому числі приміщенням 1-4, в вищезазначеному житловому будинку, користувався ОСОБА_5 .

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 пояснила, що приміщення 1-4 знаходиться у користуванні відповідача, оскільки розташовано в частині будинку, якою він користується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 також не заперечував цих обставин і зазначав, що він з 2001 року регулярно сплачує комунальні послуги, в тому числі і за приміщення 1-4, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 79-82).

Отже, зібрані у справі докази безспірно свідчать про те, що приміщення 1-4 в будинку АДРЕСА_1 знаходиться у користуванні відповідача, хоча за набравшим законної сили рішенням суду воно передано у користування позивачу (а.с. 7).

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при розгляді справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав на користування житловим приміщенням 1-4.

Відповідно до частин 1 статті 383 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник житлового будинку має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки ОСОБА_1 належало на праві власності Ѕ частина спірного житлового будинку, а відповідно до вищезазначеного рішення суду 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, то суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачу належить право володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав для виселення ОСОБА_5 із житлової кімнати 1-4 вищезазначеного будинку, оскільки вони суперечать вимогам закону.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Позивачем обраний спосіб захисту свого порушеного права на користування приміщенням 1-4 шляхом виселення ОСОБА_5 із цього приміщення.

Проте, ОСОБА_5 не позбавлений можливості користування іншими приміщеннями в спірному жилому будинку, які за рішенням суду спадкоємцю померлих ОСОБА_1 та ОСОБА_7 виділені у власність та користування.

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що виселення в зазначених позивачем підстав із жилого приміщення, не передбачені статтями 109, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР), колегія суддів вважає помилковим, оскільки позивачем заявлений позов щодо поновлення його прав власника на підставі статей 321, 383, 391 ЦК України, а спосіб поновлення порушеного права обраний відповідно до статті 16 ЦК України - поновлення порушеного права шляхом виселення відповідача із належного йому житлового приміщення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим на підставі пунктів 3,4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняє.

Також, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи представника відповідача про те, що позивачем не сплачена відповідачу компенсація в сумі 278,50 грн. за збільшення частки ОСОБА_1 в праві власності на житловий будинок на 1/100 частину, оскільки ОСОБА_5 до цього часу не оформив правовстановлюючі документи на частину житлового будинку у порядку спадкування після смерті батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Проте, зазначена сума стягнута за рішенням суду на користь спадкоємця померлих.

Не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову і посилання представника відповідача на те, що рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2002 року не виконане, оскільки зазначене рішення набрало законної сили, не оскаржено сторонами в апеляційному порядку, частково виконане в грудні 2002 року та в грудня 2018 року.

За позивачем на підставі зазначеного рішення зареєстровано право власності на 51/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, в установленому законом порядку за позивачем визнано право власності та користування приміщеннями в спірному житловому будинку, у тому числі і приміщенням 1-4. В інший спосіб позивач, позбавлений можливості захистити порушені права.

Оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_1 , то відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України стягує з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду та за подання апеляційної скарги у сумі 1825,90 (768,40 грн. + 1057,50 грн.) (а.с. 2, 45).

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376, ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з житлового приміщення 1-4 в житловому будинку літ. А по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1825,90(одна тисяча вісімсот двадцять п`ять гривень 90 копійок) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук