№ 201/281/19
провадження 2/201/1481/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини на час навчання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 січня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь на її користь на утримання повнолітньої дитини додаткових витрат на час її навчання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що вона перебувала з 08 листопада 2000 року з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилася дитина: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, їх шлюб було рішенням суду розірвано 07 грудня 2006 року; їх дочка після розлучення батьків залишилася мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні дочки не приймав. Мати позивачки вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки до її повноліття, рішенням суду такі аліменти з відповідача було стягнуто, аліменти виплачувалися, є заборгованість. Зараз дочка сторін вже повнолітня і навчається на юридичному факультеті Дніпропетровського національного університету внутрішніх справ на другому курсі освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр денної форми навчання на контрактній основі з 2018 року, позивачка зараз працює, матеріально погано забезпечена, позивач стипендією за місцем навчання не забезпечується. Позивач сплатила за контракт навчання дочки 15 900 грн.. Відповідач офіційно працює, отримує суттєві доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, крім зазначених. Позивач просила стягувати з відповідача на її користь як додаткові витрати на утримання їх повнолітньої дочки, аліменти, тобто витрати на час її навчання по сплаті контракту за перший рік навчання в сумі половини вартості цього контракту - 7 950 грн., задовольнивши позов.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в письмовому зверненні до суду та в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мають вказану неповнолітню дитину, розлучилися, він добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суд, але боргів по сплаті аліментів майже не має, вони погашаються, заявлені вимоги це не додаткові витрати на утримання дитини, є в суді окремо спір про це, отже позовні вимоги безпідставні і просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача і його представника, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували з 08 листопада 2000 року в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилася дитина: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, їх шлюб було рішенням суду розірвано 07 грудня 2006 року; дочка сторін після розлучення батьків залишилася мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні дочки не приймав. Мати позивачки вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки до її повноліття, рішенням суду такі аліменти з відповідача було стягнуто, аліменти виплачувалися, є заборгованість. Зараз дочка сторін вже повнолітня і навчається на юридичному факультеті Дніпропетровського національного університету внутрішніх справ на другому курсі освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр денної форми навчання на контрактній основі з 2018 року, позивачка зараз працює, матеріально погано забезпечена, позивач стипендією за місцем навчання не забезпечується. Позивач сплатила за контракт навчання дочки 15 900 грн., фактично сама займається навчанням дочки, її утриманням та лікуванням, має скрутне матеріальне становище, відповідач самостійно в добровільному порядку на утримання дочки належну матеріальну допомогу не надає. Позивач вважає, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання їх повнолітньої дочки в вигляді оплати Ѕ вартості оплати контракту за навчання дочки, тому і заявила вказаний позов.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Судом встановлено, що зараз відповідно до довідки ОСОБА_3 дійсно на сьогодні є студентом 2-го курсу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ денної форми навчання юридичного факультету за контрактом, термін навчання до 30 червня 2022 року.

Судом з`ясовано, що у позовній заяві і в судовому засіданні позивачка посилається на те, що їх донька ОСОБА_3 є студенткою юридичного факультету денної форми навчання у Дніпропетровському національному університеті внутрішніх справ на контрактній основі. Вартість навчання складає всього 63 600.00 грн., тобто по 15 900.00 грн. на рік. Навчання передбачається закінчити 30 червня 2022 року. Позивачка вважає, що оскільки нею 15 серпня 2018 році було здійснено оплату за навчання доньки на першому курсі у розмірі 15 900.00 грн., то вказана сума має бути розподілена між нею та відповідачем порівну пополам, вважає, що ці витрати на освіту дитини і є додатковими витратами на утримання їх дитини та вкрай важливими, оскільки від якісної освіти залежить майбутнє доньки сторін. А отже позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені додаткові витрати на утримання вже повнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 7 950.00 грн.

Суд вважає вказані вимоги необгрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183 СК України); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193 СК України); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198 СК України).

Відповідно спи 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести позивачка, як особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Разом з тим, статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд звертає увагу на ту обставину, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 201/13403/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, де у позовних вимогах ОСОБА_1 у порядку ст. 199 СК України просить Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у розмірі 2 000.00 грн. щомісячно до досягнення нею двадцяти трьох років або до закінчення нею навчання. По даній справі відповідачем вже був наданий відзив на позовну заяву про часткове визнання ним позовних вимог.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При цьому, у визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Разом з тим, норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у даному випадку, коли донька сторін ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, оскільки ці правовідносини регулюються СК України (утримання дитини, яка продовжує навчання), а відтак з відповідача не може бути стягнуто на користь ОСОБА_1 7 950.00 грн. як понесені нею додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3

Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у проваджені № 6-1296цс15 та у Постанові Верховного Суду (колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц, провадження № 61-1717св18.

Отже, в розумінні статті 185 СК України, додаткові витрати не можуть присуджуватися як на утримання дитини, так і стягуватись як на утримання дитини, оскільки як вже було зазначено вище додатковими витратами є витрати, що викликані особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Тобто, ці кошти є додатковими на відміну від коштів, які отримуються або мають бути отримані одним з батьків на утримання дитини.

Крім того, донька сторін дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України, фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) має повну цивільну дієздатність. Отже ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилося 18 років, а як вбачається із ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року по цій справі (№ 201/281/19) позивачка звернулася до суду із позовом 11 січня 2019 року. Тобто, на момент звернення до суду із даним позовом донці сторін вже виповнилося 18 років, а тому безпідставним є вказане у позовних вимогах про неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача чи їх дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В разі відмови в задоволенні позову - витрати не стягуються.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини на час навчання відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 199 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини на час навчання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2019 року.

Суддя -