Єдиний унікальний номер 225/3113/19 Номер провадження 22-ц/804/2693/19
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року

м. Бахмут

Справа № 225/3113/19

Провадження № 22-ц/804/2693/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів: Новікової Г. В., Папоян В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Державне підприємство «Торецьквугілля»,

розглянув у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області в складі судді Качаленка Є. В. від 12 серпня 2019 року, ухвалене у м. Дзержинську Донецької області,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , пред`явив позов до Державного підприємства «Торецьквугілля» (далі - ДП «Торецьквугілля») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що з 12 липня 1999 року позивач працював на різних посадах з повним робочим днем на підземній роботі у ДП «Торецьквугілля», звільнений 30 серпня 2018 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Довідкою ДП «Торецьквугілля» від 13.05.2019 підтверджено, що в день звільнення працівника не була виплачена сума 12 165 грн 30 коп., яка складається з допомоги з тимчасової непрацездатності і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Посилаючись на те, що відповідач провів повний розрахунок 16 травня 2019 року, а не у день звільнення працівника, як передбачено законом, позивач просив стягнути з ДП «Торецьквугілля» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2018 по 15.05.2019 у сумі 64 843 грн 68 коп.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 серпня 2019 року позов задоволений.

Стягнути з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 64 843 грн 68 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що ДП «Торецьквугілля» на порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провело повний розрахунок з працівником у день звільнення, а тому несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП.

У вересні 2019 року ДП «Торецьквугілля» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фінансування виплат по оплаті легкої праці при професійному захворюванні в повному обсязі з першого дня легкої праці та фінансування виплат лікарняних починаючи з шостого дня здійснюється за рахунок коштів соціального страхування відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно з розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затверджено наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, вказані виплати не належать до фонду оплати праці, а тому у разі не розрахунку з працівником у строки, зазначені у статті 116 КЗП України, роботодавець не несе відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України. Окрім цього, суд при визначенні розміру компенсації не застосував співмірність.

На час перегляду справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 або його представника ОСОБА_2 , які отримали копію ухвали про відкриття апеляційного провадження одночасно з копією апеляційної скарги (ас. 64, 65), не надійшов.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 12 липня 1999 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», був звільнений 30 серпня 2018 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (ас. 5а-6).

Згідно з довідкою відповідача № 7/693 від 15 липня 2019 року, звільнювальна записка була здана 11 вересня 2018 року. Працівнику нараховано 33 371 грн 48 коп., з яких: 2 410 грн 60 коп. - компенсація, 7 737 грн 03 коп. - допомога за станом здоров`я, 23 223 грн 48 коп. - допомога у зв`язку з виходом на пенсію. Після утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору ОСОБА_1 було виплачено: 27.09.2018 - 26 700 грн 00 коп. (платіжне доручення № 136), 01.10.2018 - 163 грн 74 коп. (платіжне доручення № 176).

У березні 2019 року ОСОБА_1 була нарахована допомога по тимчасовій непрацездатності з 30.07.2017 по 04.08.2017, а також з 17.08.2017 по 23.04.2018 у загальному розмірі 63 827 грн 17 коп.

ОСОБА_1 потребував за станом здоров`я надання легшої роботи, тому був переведений на таку роботу із збереженням попереднього середнього заробітку. За виконання нижчеоплачуваної роботи з 07.08.2018 по 20.08.2018, а також з 21.08.2018 по 30.08.2018 відповідач нарахував доплату за серпень 2018 року в сумі 2 043 грн 90 коп. (до виплати після утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору - 1 645 грн 00 коп.), яка була виплачена 16 травня 2019 року (доручення № 124).

Остаточний розрахунок з працівником був проведений у березні 2019 року в сумі 12 165 грн 30 коп., яка складається з перерахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Виплачено: 16.04.2019 - 10 520 грн 30 коп. (платіжне доручення № 9), 16.05.2019 - 1 645 грн 00 коп. (платіжне доручення № 124).

Допомога по тимчасовій непрацездатності починаючи з шостого дня за рахунок Фонду соціального страхування в сумі 51 380 грн 88 коп. виплачена 06.06.2019 (доручення № 674) (ас. 25-27).

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки (частина перша статті 83 КЗпП України).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу звільненому працівнику належних йому сум у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши, що позивач звільнений 30 серпня 2018 року, а виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у тому числі оплата при переведенні працівника на нижчеоплачувану роботу і компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, проведена лише 16 травня 2019 року, що підтверджується довідками відокремленого підрозділу «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» № 7/482 від 13.05.2019 і № 7/693 від 15.07.2019 (ас. 7, 25-27), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ДП «Торецьквугілля» порушило визначені статтею 116 КЗпП України строки розрахунку при звільненні, а тому воно несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, встановлену ст. 117 КЗпП, тобто повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Частиною першою статті 22 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) визначено умови надання допомоги по тимчасовій непрацездатності. Така допомога надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї, зокрема, одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві; тимчасового переведення застрахованої особи відповідно до медичного висновку на легшу, нижчеоплачувану роботу (пункти 1 і 6).

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзаци перший, другий частини другої статті 22 Закону).

Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (пункт 1 частини другої статті 32 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

За змістом частини першої статті 39 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" за потерпілим, тимчасово переведеним на легшу нижчеоплачувану роботу, зберігається його середньомісячний заробіток на строк, визначений ЛКК, або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, яка складається з основної, додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з підпунктом 2.1.4 пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затверджено наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, оплата при переведенні працівника на нижчеоплачувану роботу у випадках і розмірах, передбачених чинним законодавством, відноситься до фонду основної заробітної плати.

До складу фонду додаткової заробітної плати входять, крім іншого, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, оплата при переведенні працівника на нижчеоплачувану роботу тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника абр уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Окрім того, Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), передбачені у статті 12 Закону (пункт 2.1 мотивувальної частини рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що оплата при переведенні працівника на нижчеоплачувану роботу і компенсація за невикористані дні щорічної відпустки відносяться до фонду основної та додаткової заробітної плати, які є складовою структури заробітної плати; а також про те, що у разі невиплати таких сум при звільненні працівника у строки, визначені у статті 116 КЗпП України, до спірних правовідносин застосовуються положення статті 117 цього Кодексу, є правильним; а довід апеляційної скарги, що вказані виплати не належать до фонду оплати праці, тому у разі не розрахунку з працівником у строки, зазначені у статті 116 КЗП України, роботодавець не несе відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України, є неприйнятним.

Посилання у скарзі на те, що відповідно до розділу 3 «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» Інструкції допомога по тимчасовій непрацездатності починаючи з шостого дня є гарантованою державою соціальною допомогою, тому до спірних правовідносин не застосовується стаття 117 КЗпП України, на правильність висновку суду про доведеність вини ДП «Торецьквугілля» у затримці розрахунку при звільненні працівника не впливає.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Під час ухвалення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 348 від 16.05.1995, № 185 від 24.02.1997, № 1398 від 30.07.1999, № 1266 від 26.09.2001, № 1132 від 30.11.2005, № 35 від 25.01.2012, № 542 від 29.07.2015 (далі - Порядок), який правильно застосований при обчисленні середньої заробітної плати виходячи з тарифної ставки працівника без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (п. п. 2 - 4).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Разом з тим, за змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Оскільки вимога про стягнення невиплачених сум не заявлена, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 64 843 грн 68 коп. (368 грн 43 коп. х 176 робочих днів) задоволені повністю, суд правомірно не застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування. Отже, довід скарги про те, що суд при визначенні розміру компенсації не застосував співмірність, слід відхилити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені заявником, не відшкодовуються.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення, рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 12 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді Г. В. Новікова

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 18 листопада 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва