ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 641/7213/18

провадження № 22-ц/818/2913/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року в складі судді Фанди О.А.,

у с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що він є власником 3/10 частин квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаної квартири є його колишня дружина та син. Зазначив, що між ним та відповідачами склалися неприязні стосунки, відповідачі позбавили його доступу до квартири, змінили замки та чинять перешкоди в користуванні належною йому частиною житла. Він змушений винаймати квартиру, оскільки будь-якого іншого житла у власності не має. Посилаючись на вказані обставини, просив усунути перешкоди в користуванні власністю та вселити його в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

23 листопада 2018 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подав до суду відзив (пояснення), в якому просив відмовити в задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не зазначено, в яку саме частину квартири він просить його вселити. Крім того, твердження ОСОБА_1 про порушення його права щодо володіння та користування нерухомим майном не підтверджено належними та допустимими доказами.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належна позивачу частина квартири фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, тому такий спосіб захисту права власності не є належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

24 квітня 2019 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є власником частини квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та має рівні права володіння, користування та розпорядження належною йому частиною житлової площі. Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зробивши помилковий висновок, що єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував правові висновки, що містяться в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №521/18161/15ц, від 26 грудня 2018 року у справі №720/1573/17, від 24 вересня 2018 року у справі №183/56/17, від 11 лютого 2019 року №712/1936/16 ц.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржували, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №521/18161/15ц, від 11 лютого 2019 року № 712/1936/16 ц.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право воластість виданого згідно з розпорядженням Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 26 жовтня 2004 року № 7222-Ш-1.

22 березня 2013 року укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, відповідно до умов якого ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 дійшли згоди, що вказана квартира їм належить в рівних частках кожному, а саме по 1/5 частини. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 923.

22 березня 2013 року укладено договір купівлі-продажу частки квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали ОСОБА_2 3/5 частин вказаної квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 927.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 15 лютого 2018 року про роз`яснення рішення, в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем визнано право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 07 серпня 2018 року № А-169/119-25/03-2018, ОСОБА_1 телефонував 21 квітня 2018 року та 28 квітня 2018 року на спецлінію «102» з приводу того, що він не зміг потрапити до квартири АДРЕСА_1 через змінені замки вхідної двері. Зазначив, що в квартирі перебувають його речі. Повідомлення зареєстровані в журналі єдиного обліку Слобідського відділу поліції за № № 9895 та 10579.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 - представник позивача пояснила, що ОСОБА_1 деякий час проживав у спірному житлі, де фактично склався певний порядок користування квартирою. У зв`язку з тим що з сином в нього погіршились стосунки, він добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1 . Однак після визнання за ним права власності на 3/10 частини спірного житла на підставі рішення суду він не має можливості користуватися власністю. Іншого житла в нього немає.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Встановивши, що позивач є власником частини квартири на підставі рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Не встановлений порядку користування спірною квартирою не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по вселення співвласника до квартири та усунення перешкод у користуванні власністю.

Висновки суду першої інстанції про те, що у випадку неможливості виділу у натурі частки у майні співвласник має право на грошову компенсацію не ґрунтуються на законі, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду у справі, яка переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При поданні позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 1409 грн. 60 коп. що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення (квитанцією) від 01 жовтня 2018 року № 17828686. на суму 704 грн. 80 коп. (а. с. 6) та від 17 жовтня 2018 року № 0.0..1 на суму 704 грн. 80 коп. ( а. с. 25).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1057 грн. 21 коп., що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення (квитанцією) від 16 квітня 2019 року № 0.0..1 (а. с. 109).

На підставі норм статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в загальному розмірі 2466 грн. по 1234 грн. з кожного.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_1 вселити в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 2467 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят сім грн.) по 1234 грн. (одна тисяча двісті тридцять чотири грн.) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю. Тичкова