Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-6862/11

провадження № 61-18141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Дніпровська міська рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу - комунальний заклад «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М., від 11 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпропетровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено попередній договір оренди належних йому на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого він зобов'язався передати орендарю вказане нерухоме майно та укласти договір оренди до 29 грудня 2010 року.

Оскільки основний договір сторони не уклали, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов'язати ОСОБА_2 укласти з ним договір оренди вказаного нерухомого майна.

Крім того, посилаючись на статтю 392 ЦК України, позивач просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення № 65, загальною площею 148,8 кв. м за вказаною адресою.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Циганкова В. О. від 02 грудня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення № 65, загальною площею 148,8 кв. м, яке знаходиться на 1 поверсі житлового будинку літ. А-9, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без прийняття нерухомого майна в експлуатацію.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна нерухомість прийнята до експлуатації та не потребує іншого проведення дослідження готовності до експлуатації, в тому числі складання актів прийняття до експлуатації, а тому на підставі статті 376 та статті 392 ЦК України визнав за позивачем право власності на неї.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року задоволено апеляційну скаргу комунального закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпровської міської ради, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних доказів про набуття ОСОБА_1 права власності на спірні нежитлові приміщення, які за розпорядженням міської ради у 2011 році були передані на баланс комунального закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпровської міської ради. Визнання за позивачем права власності на самочинно побудовані будівлі та споруди призвело до порушення порядку введення нерухомого майна в експлуатацію та порушення законних прав власника спірного нерухомого майна - комунального закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради. Суд першої інстанції в порушення вимог закону одночасно застосував положення статей 376 та 392 ЦК України, не залучивши при цьому до участі у розгляді справи осіб, чиї права порушено цим судовим рішенням: Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та комунальний заклад «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпровської міської ради.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 зробив переобладнання спірного нерухомого майна, що не потребує його введення в експлуатацію, тому висновок апеляційного суду про порушення позивачем порядку введення цього майна в експлуатацію є безпідставним. Рішенням суду першої інстанції не порушені права комунального закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпровської міської ради, оскільки ОСОБА_1 є власником спірного нерухомого майна.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір оренди нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого останній повинен був укласти основний договір оренди у термін до 29 грудня 2010 року.

Договір укладено не було.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2011 року № 21/11 «Про передачу об`єктів нерухомого майна на баланс комунальному закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради вирішено передати на баланс закладу нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту від 16 листопада 2011 року у листопаді 2011 року вказане нежитлове приміщення було переобладнане. Відомості про власника цього нерухомого майна, а також особу, яка здійснила вказане переобладнання, у технічному паспорті відсутні.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо визнання за позивачем права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановивши, що матеріали справи не містять зазначені позивачем у позовній заяві правові підстави набуття права власності - договір купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року, а єдиною підставою для набуття позивачем права власності було саме рішення суду першої інстанції, ухвалене у цій справі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні дані про те, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно на законних підставах і втратив документ, який посвідчує це право. Зазначене унеможливлює захист прав позивача на підставі статті 392 ЦК України, тому суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог із зазначених підстав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірний об'єкт нерухомості з 2011 року переданий на баланс комунальному закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що визнання за позивачем права власності на спірне майно призвело до порушення законних прав власника спірного нерухомого майна - комунального закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради, права якого порушені рішенням суду першої інстанції та який у порушення статей 33, 35 ЦПК України 2004 року не був залучений до участі у розгляді цієї справи.

Щодо визнання за позивачем права власності на підставі статті 376 ЦК України.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Положеннями статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 12 Порядку експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Отже, до прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає.

Вказане унеможливлює визнання права власності на підставі частини п'ятої статті 376 ЦК України.

У разі пред`явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості до неналежного відповідача, суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК України 2004 року, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК України 2004 року залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

В матеріалах справи є дані щодо переобладнання у 2011 році нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , однак відсутні відомості, що таке переобладнання здійснено позивачем.

Також відсутні підстави вважати, що спірний об`єкт нерухомості в установленому законом порядку прийнято в експлуатацію та наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нього.

Врахувавши, що місцевим судом не встановлено, що спірний об`єкт нерухомості було прийнято в установленому чинним законодавством порядку до експлуатації, взявши до уваги, що вказане нежитлове приміщення є об`єктом самочинного будівництва, на який за позивачем визнано право власності (без прийняття в експлуатацію), апеляційний суд правильно вказав про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин справи, а висновок суду про те, що готовність вказаного майна до експлуатації визначена будівельно-технічним висновком та не потребує іншого дослідження готовності його до експлуатації, є безпідставним.

За таких обставин суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Крім того, за відсутності відомостей щодо прийняття в установленому законом порядку до експлуатації зазначеного об'єкту нерухомості, суд не залучив до участі у розгляді справи Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, на яку покладено повноваження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач зробив переобладнання спірного нерухомого майна, що не потребує його введення в експлуатацію, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, були предметом дослідження суду, який надав їм належну правову оцінку, а тому додаткового аналізу не потребують.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваним ОСОБА_2 рішенням суду апеляційної інстанції не вирішено будь-яких питань про його права та обов`язки, оскільки останній не уклав договору оренди спірного приміщення з ОСОБА_1 , отже, судове рішення про відмову у визнанні права власності на майно не стосується прав ОСОБА_2 як орендаря цього приміщення.

Верховний Суд в силу визначених статтею 400 ЦПК України повноважень позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович