Дата документу 10.05.2019 Справа № 317/2742/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2742/18 Провадження №22-ц/807/1670/19
Головуючий в 1-й інстанції - Громова І.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення виготовлено 22.02.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач наказом від 21.03.2017 р. № 13К була призначена на посаду головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР з 22.03.2017 р., де і працювала до часу звільнення. Оскільки на підприємстві постійно затримувалась виплата заробітної плати більш ніж понад два місяці та у зв`язку з зневажливим ставленням до працівників з боку нового керівництва підприємства, позивачем було прийняте рішення про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору з 04.07.2018 року. В зв`язку з неодноразовими відмовами керівництва прийняти заяву про звільнення, по закінченню робочого дня 02.07.2018 р. позивачка зазначену заяву на адресу підприємства направила засобом поштового зв`язку. Підприємством заява отримана лише через десять днів - 12.07.2018 р. 03.07.2018 р. та 04.07.2018 р. позивач працювала повні робочі дні та просила керівництво надати їй розрахунок виплат та підготувати документи на звільнення, але їй було відмовлено. 21.07.2018 р. позивач отримала повідомлення, що їй необхідно з`явитись на підприємство для отримання трудової книжки. 24.07.2018 р. відділом кадрів їй було надано для ознайомлення наказ № 71К від 16.07.2018 р., з якого вона дізналась, що була звільнена з 16.07.2018 р. за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У наказі про звільнення позивач особисто написала, що ознайомлена з ним 24.07.2018 р. та з наказом не погоджується, оскільки жодної заяви про звільнення за власним бажанням з 16.07.2018 р. не писала. На її прохання видати копію наказу про звільнення начальником відділку кадрів їй було відмовлено. Того ж дня, 24.07.2018 р. позивач отримала трудову книжку, про що зробила відповідний запис в «Журналі обліку трудових книжок». Також у відділу кадрів вона дізналась, що в табелі робочого часу в період з 05.07.2018 р. по 16.07.2018 р. їй ставили прогули. Маючи всі підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги у відповідності до ст. 44 КЗпП України. Також позивач вважає, що відповідачем їй була причинена моральна шкода, адже у порушення чинного законодавства України заяву про звільнення в неї не приймали, залякували її знищенням трудової книжки у разі відмови змінити підстави звільнення, незаконно не звільняли з дати зазначеної у заяві на звільнення, роботодавець незаконно самовільно визначив дату звільнення без будь-яких на те правових підстав. Моральну шкоду позивач оцінює у 10000,00 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради (, юридична адреса: 69057, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 129-а) про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Зобов`язано КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 формулювання причини звільнення з роботи з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП на підставі заяви про звільнення від 02.07.2018 р. з 04.07.2018 р.

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 43493,61 грн. (сорок три тисячі чотириста дев`яносто три грн. 21 коп.).

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн.(сто вісім тисяч сімсот сім грн. 21 коп.).

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що дійсною причиною звільнення позивача була конфліктна ситуація з керівництвом підприємства, у зв`язку з систематичним невиконанням позивачем своїх функціональних обов`язків. Позивач скористалась скрутним фінансовим станом на підприємстві і подала заяву про звільнення саме на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Крім того, апелянт зазначає, що до вихідної допомоги, як до єдиноразової виплати компенсації за несвоєчасний розрахунок не може бути застосовано, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими. Також у рішенні не вказано, що стягнуті суми підлягають оподаткуванню відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 13К від 21.03.2017 р. ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 22.03.2017 р. на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. Відповідний запис за № 34 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

02.07.2018 р. ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила на адресу КП «Облводоканал» ЗОР заяву від 02.07.2018 р. у якій просила звільнити її з посади головного бухгалтера з 04.07.2018 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору зі сплатою їй тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. За змістом даної заяви необхідність її подання засобами поштового зв`язку була обумовлена тим, що роботодавцем було відмовлено у прийнятті та реєстрації у неї заяви про звільнення 02.07.2018 р.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, дана заява 12.07.2018 р. була отримана уповноваженою особою КП «Облводоканал» ЗОР.

На заяві ОСОБА_1 від 02.07.2018 р., міститься вхідний номер 941 та дата реєстрації - 03.07.2018 р. На цій же заяві міститься вказівка керівника звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням з 16.07.2018 р. з відпрацюванням протягом двох тижнів та передачею справ за актом у зв`язку з невстановленням факту порушення. Дана вказівка датована 03.07.2018 р.

Наказом № 71К ОСОБА_1 . 16.07.2018 р. звільнена з роботи на посаді головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідний запис про звільнення за № 35 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

За відомостями Табеля обліку робочого часу з 05 до 13 липня у ОСОБА_1 стоять прогули.

З наказу № 71К вбачається, що ОСОБА_3 була ознайомлена з ним 24.07.2018 р. та висловила свої заперечення шляхом вчинення відповідного запису, де зазначила, що не згодна з наказом, адже стаття вказана не як у її заяві - ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Суд першої інстанції вважав, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору, і ОСОБА_1 мала підстави просити роботодавця звільнити її саме у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За таких умов як у наказі про звільнення, так і у записі в трудовій книжці мала бути зазначена інша підстава - ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Враховуючи той факт, що трудовий договір припинено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. А враховуючи, що остаточний розрахунок з працівником не був проведений в день звільнення з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов переконання, що заявлені позивачем вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Приписи статті 115 КЗпП України визначають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Відповідно до п. 3.11 розділу 3 Колективного договору КП «Облводоканал» ЗОР на період 2017-2018 р.р., зареєстрованого за № 6 від 11.01.2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району, роботодавцю слід здійснювати виплату заробітної плати в першочерговому порядку та не допускати її заборгованості, виплачувати заробітну плату з використанням пластикових карток. Виплата заробітної плати здійснюється в строки відповідно до вимог чинного законодавства в робочі дні двічі на місяць: заробітна плата за першу половину місяця до 22 числа, остаточний розрахунок до 7 числа наступного місяця».

Відповідно до довідки КП «Облводоканал» ЗОР № 14/5 від 02.07.2018 р., заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 станом на 02.07.2018 р. складала: за травень 2018 року - 6764,64 грн., за червень 2018 року - 11212,75 грн.

Листом № 07/939 від 27.07.2018 р. КП «Облводоканал» ЗОР повідомило начальника управління з питань праці Запорізької міської ради по Вознесенівському району про те, що станом на 27.07.2018 р. заборгованість із виплати заробітної плати за травень 2018 року у сумі 240900,41 грн. погашена повністю, а заборгованість за червень 2018 року частково в сумі 189766,29 грн.

За таких обставин доведеним є факт заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, порушення у відношенні неї законодавства про працю та колективного договору, і як наслідок наявність у позивача підстав для звільнення з підприємства у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Актом № ЗП 1430/561/АВ від 27.07.2018 р. уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Запорізькій області на КП «Облводоканал» ЗОР виявлено порушення, яке полягає у тому, що ОСОБА_1 була звільнена згідно наказу № 71К від 16.07.2018 р. за власним бажанням за відсутності письмового попередження власника або уповноваженого ним органу про бажання розірвання трудового договору саме з цих підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність позовних вимог, щодо змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 формулювання причини звільнення з роботи з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП на підставі заяви про звільнення від 02.07.2018 р. з 04.07.2018 р.

Згідно диспозиції ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

В зв`язку зі зміною формулювання причин звільнення, у відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України, похідними є права звільненого робітника на виплату вихідної допомоги у зазначеному розмірі.

З наданої Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них видно, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку у КП «Облводоканал» ЗОР лише 24.07.2018 р. Вихідна допомога позивачу виплачена не була зовсім.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення па користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд першої інстанції навів у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 травня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков