Провадження № 2/331/1302/2019
Справа № 331/1035/19
30 жовтня 2019 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :
головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,
за участю : секретаря Постарнак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, треті особа Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про зняття арешту з майна,
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ( далі - Запорізький РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області), про скасування арешту, накладеного постановою головного державного виконавця Брєй О.В., Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції від 30 вересня 2009 року та від 19 листопада 2009 року в рамках виконавчого провадження № 15045103 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-2263/09/0870, виданого 17 вересня 2009 року Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ПП ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 6 800,00 грн., із вилученням записів про обтяження, які зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 9263843 від 19 листопада 2009 року Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України ( правонаступником якого є Запорізька філія державного підприємства « Національні інформаційні системи») та за № 9386906 від 25 грудня 2009 року Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України ( правонаступником якого є Запорізька філія державного підприємства «Національні інформаційні системи»).
Позов обґрунтовано тим, що у 2009 році на виконанні у Запорізькому РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 25045103 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-2263/09/0870 виданого 17.09.2009 року Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ПП ОСОБА_1 на користь держави 6 800,00 грн.
Згідно листа Запорізького РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 26.02.2019 року № 5491/4, 30.09.2009 року (далі лист) головним державним виконавцем зазначеного виконавчого органу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (ВП № 25045103).
19.11.2009 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
25.12.2009 року, згідно до п.2 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.
Крім того, в листі зазначено, що станом на 26.02.2019 року, згідно до перевірки АСВП виконавчих проваджень) та журналу загальної вхідної кореспонденції зазначений виконавчий документ повторно до примусового виконання не надходив та на виконанні не перебуває ; надати копії матеріалів виконавчого провадження та більш детальну інформацію неможливо, оскільки згідно до п. 3.19. Інструкції з діловодства в органах державної служби термін зберігання проваджень у архіві становить три роки, зазначені матеріали знищено згідно акту про знищення.
А ні під час повернення виконавчого документа стягувачеві, а ні пізніше арешт з майна ОСОБА_1 знято не було.
Наявність арешту на всьому нерухомому майні в межах суми боргу у розмірі 6 800,00 грн. порушує права позивача як власника в сенсі статті 321 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду з цим позовом.
Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилається на ст. 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, мст. 59 Закону України « Про виконавче провадження».
Заяви, клопотання.
27 травня 2019 року представник позивача адвокат Мажара О.О. звернулася до Запорізького районного суду Запорізької області з клопотанням про передачу справи до іншого суду за підсудністю (а.с.28)
4 липня 2019 року від представника позивача адвоката Мажари О.О. до суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.36).
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року провадження у цій справі було відкрито; вирішено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні (а.с.16).
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2019 року ОСОБА_2 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання (а.с.33-34).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 липня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Мажари О.О про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, відмовлено (а.с.40).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с.56).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах (а.с.66).
Сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.
Представник позивача адвокат Мінасова Г.М. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 63).
Причина неявки представників відповідача та третьої особи Запорізького РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань від них до суду не надходило, як і не надходило відповідних заяв по суті справи: від відповідача відзиву, від третьої особи пояснень.
У відповідності до вимог статей 280, 281 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи.
Суд, ознайомившись з доводами позивача, викладеними в позовній заяві, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що у 2009 році на виконанні у Запорізькому РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 25045103 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-2263/09/0870 виданого 17.09.2009 року Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ПП ОСОБА_1 на користь держави 6 800,00 грн.
Згідно листа Запорізького РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 26.02.2019 року № 5491/4, 30.09.2009 року ( далі лист) головним державним виконавцем зазначеного виконавчого органу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа ( ВП № 25045103).
19.11.2009 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
25.12.2009 року, згідно до п.2 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.9).
Крім того, в листі зазначено, що станом на 26.02.2019 року, згідно до перевірки АСВП виконавчих проваджень) та журналу загальної вхідної кореспонденції зазначений виконавчий документ повторно до примусового виконання не надходив та на виконанні не перебуває ; надати копії матеріалів виконавчого провадження та більш детальну інформацію неможливо, оскільки згідно до п. 3.19. Інструкції з діловодства в органах державної служби термін зберігання проваджень у архіві становить три роки, зазначені матеріали знищено згідно акту про знищення.
За інформацією ВП-підрозділ від 26.02.2019 р. (що було додано до листа від 26.02.2019 р. № 5491/4), підставою для винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу вказано: «при примусовому виконанні виконавчого документу встановлено, що боржник на даний час за зазначеною адресою не мешкає» (а.с. 11-12).
Під час повернення виконавчого документа стягувачеві арешт з майна ОСОБА_1 знято не було. На даний час, враховуючи, що у відділі ДВС відсутнє виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт, зняття арешту державним виконавцем та надання боржникові відповідної постанови неможливе.
Наявність арешту на всьому нерухомому майні (невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 6800,00 грн.) ОСОБА_1 підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.02.2019 р. № 15759539 (а.с.10).
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Положення ст.319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(розпорядження майном).
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність), таким чином дійсна позовна заява підлягає до розгляду Запорізьким районним судом Запорізької області.
Згідно ст. 59 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно п. 2 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду Україниз розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» відповідачем у дійсній справі є особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено відповідний орган державної виконавчої служби.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на 25.12.2009 р., тобто станом на дату винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві), виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місце проживання, перебування боржника - фізичної особи.
Наслідки завершення виконавчого провадження станом на 25.12.2009 р. визначалися ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на 25.12.2009 р., тобто станом на дату винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві), згідно якої у разі повернення виконавчого документа стягувану згідно зі ст. 40 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про повернення виконавчого документа стягувану державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.
Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови , вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.
Суд приймає до уваги, що виконавчий лист було повернуто стягувачу, на даний час пройшли строки для пред`явлення виконавчого документу до виконання, виконавче провадження знищено та відновити його не має можливості. Доказів протилежного суду не надано.
Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, право власності на яке він набув в установленому законом порядку, шляхом зняття арешту зі всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою головного державного виконавця Брєй О.В., Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції від 30 вересня 2009 року та від 19 листопада 2009 року в рамках виконавчого провадження № 15045103 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-2263/09/0870, виданого 17 вересня 2009 року Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ПП ОСОБА_1 на користь держави грошової суми у розмірі 6 800,00 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 259, 263-265, 281, 282 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 08 листопада 2019 року.
Суддя: Н.Г. Скользнєва