ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/2363/18-ц Головуючий в суді 1 інстанції Майдан С.І.
Номер провадження 22-ц/819/1616/19 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Шибінська А.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2019 року у складі судді Майдан С.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики,

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги, з врахуванням поданих до суду першої інстанції змін та уточнень, мотивовано тим, що 15 липня 2015р. між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого останній отримав у борг 2000 дол.США з кінцевою датою повернення 15 серпня 2015р. Фактично відповідачем повернуто 15.08.2015р. -500 дол. США та 11.10.2015р. 400 дол. США.

Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та грошові кошти не повернув, прострочив виконання зобов`язання з 12.10.2015р. на суму 1100 дол. США, позивач просив стягнути вказану суму боргу та, згідно ст. 625 ЦК України, 3% річних у сумі 99 дол. США, а також встановлені договором позики штрафні санкції у розмірі 5 % від заборгованої суми за період із 16.08.2015р. по 16.08.2018р. 2474 дол. США.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу 1100 дол. США. та 3% річних за період із 16.08.2015р. по 16.08.2018р. в розмірі 99 дол. США та судові витрати 394,39 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що за письмовим договором, укладеним 15.07.2015р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній отримав у позику 2000 дол. США, які зобов`язався повернути 15.08.2015р.. У разі несвоєчасного повернення боргу зобов`язався сплатити штрафні санкції 5% щомісячно до повного погашення боргу. Борг повернутий частково у сумі 900 дол. США.

Оскільки підтвердження повернення боргу у розмірі 1100 дол. США у встановлений договором строк відповідачем не надано, а тому позовні вимоги про стягнення вказаної суми позики та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 99 дол. США. згідно ст. 625 ЦК України за період із 16.08.2015. по 16.08.2018р. задоволені судом.

У задоволені решти позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами в сумі 2 474 дол. США, нарахованих за період із16.08.2015. по 16.08.2018р. відмовлено із тих підстав, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після встановленого договором строку виконання основного зобов`язання, оскільки права і інтереси останнього забезпечені ст. 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, в частині відмови у стягненні 2 474дол. США як штрафних санкцій, просить рішення суду першої інстанції у цій частині скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних в повному обсязі, також покласти на відповідача всі судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що суд не взяв до уваги викладений у розписці обов`язок позичальника сплатити штрафні санкції в розмірі 5% щомісячно до повного погашення боргу.

Вважає, що суд не врахував встановлену законодавством можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами внаслідок прострочення ним виконання грошового зобов`язання, виходячи із умов розписки боржника не з`ясував питання щодо наявності/відсутності у позичальника права на нарахування процентів і пені у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником коштами через прострочення грошового зобов`язання.

А тому вважає помилковим висновок суду про те, що позикодавець після встановленого строку виконання зобов`язання 15.08.2015р. втратив право стягнення із позичальника відсотків за неправомірне користування грошима, нарахованих за ставкою 5% на місяць, тобто 60% річних, які могли бути стягнуті у відповідності до положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не подано, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повідомлені про час і місце апеляційного розгляду справи, та отримали судові повістки 30.10.2019р., проте ОСОБА_2 у призначений час розгляду в судове засідання не з`явився.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Завданням цивільного судочинства у відповідності до ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При розгляді справ суд застосовує основні засади ( принципи ) судочинства, встановлені ч.3 вказаної норми процесуального законодавства.

За змістом ст. 1046 ЦК України одна сторона позикодавець передає у власність іншій стороні позичальникові гроші, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей, або речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.1, 2 ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, у відповідності до статей 1046, 1047 ЦК України належить встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. (Правова позиція викладена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13 та у справі № 6-79цс14 від 02.05.2014р.)

У справі, яка переглядається встановлено, що відповідно до умов договору позики від 15.07.2015 року, укладеного сторонами у простій письмовій формі, ОСОБА_1 (позикодавець) передав у користування, а ОСОБА_2 (позичальник) отримав 2000 доларів США та зобов`язався повернути таку ж саму суму 15.08.2015 року. Крім того, умовами письмового договору позичальник зобов`язався у випадку несвоєчасного повернення позики виплатити штрафні санкції 5% на місяць до погашення боргу.

На підтвердження факту укладання договору позики та отримання позичальником коштів наданий оригінал письмової розписки, яка долучена до матеріалів справи.

Позивач визнав виконаним зобов`язання частково, оскільки підтвердив факт повернення позичальником 15.08.2015р. суми 500 дол. США та 11.10.2015р. 400 дол. США.

Згідно заяви, поданої представником відповідача ОСОБА_2 , де заперечував проти задоволення позовних вимог у частині стягнення з позичальника відсотків із врахуванням правового висновку ВП ВС, викладеного у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 ( а.с.60).

Рішення суду першої інстанції у задоволеній частині позовних вимог не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача 2475 дол. США.

У відповідності до ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, умови якого у даній справі не заперечені жодною із сторін.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок стягнення визначається цим договором.

Як убачається зі змісту заявлених позовних вимог та зазначених у заяві від 5.06.2018р. підстав позивачем вказано, що право стягнення 5 % річних у нього виникло у зв`язку із тим, що боржник погодився сплачувати у іноземній валюті відсотки за користування позикою до повного розрахунку та сплачувати штрафні санкції.

Таке ж обґрунтування вказаної позовної вимоги надано ОСОБА_1 в апеляційному суді. Останній зазначив, що вказана ним сума 2475 дол. США є платою за користування позиченими коштами, які не повернуті у визначений договором строк за весь час користування ними. Отже, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та зміст заявлених вимог.

Відповідно до правового висновку ВП ВС , викладеного у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняються після спливу визначного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом укладеного сторонами договору проценти за користування позикою під час дії договору до визначеного ними моменту повернення грошей 15.08.2015р. сторони не встановлювали. Отже підстави для стягнення відсотків за користування кошти за вказаний період у відповідності до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України, відсутні.

За змістом заявленого позову вбачається, що вимоги позивача, деталізовані у заяві в редакції від 5.06.2018р. встановлюють, що позивач у відповідності до положень ст. 16 ЦК України визначився зі способом відновлення своїх прав та просив, окрім стягнення простроченої суми основного зобов`язання, застосувати до відповідача правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені ч.3 ст. 625 цього Кодексу у вигляді відповідальності за прострочення грошового зобов`язання та стягнути на його користь 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення із 15.08.2015р. по 16.08.2018р. у сумі 99 дол. США.

При цьому позивач не посилався на те, що саме договором позики встановлений інший розмір такої відповідальності.

Вказана позовна вимога судом першої інстанції задоволена, судом, у межах заявлених вимог, на користь позивача стягнута сума 99 дол. США, розрахована із підстав ч.2 ст. 625 ЦК України за весь час невиконання зобов`язання 16.08.2015р. по 16.08.2018р. і рішення у цій частині не оскаржується.

Отже, подвійне стягнення з підстав ч.2 ст. 625 ЦК України процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у витребуваному позивачем розмірі 60% річних суперечить наведеним нормам законодавства.

Враховуючи викладені обставини справи, а також виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, що зобов`язує суд у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядати справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у застосування подвійної цивільно- правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, заборона застосування якої гарантована ст. 61 Конституції України.

Оскільки справа розглянута з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновку суду у оскаржуваній частині ухваленого ним рішення не спростовують, підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 19, 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 15.11.2019 року.

Головуючий ________________ Н.В. Орловська

Судді ________________ О.В. Кутурланова

_________________ В.В. Майданік