Номер провадження: 22-ц/813/6100/19
Номер справи місцевого суду: 2-2377/11
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-2377/11

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, що є сумісною власністю, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», поданою представником - адвокатом Лобановою Анною Анатоліївною, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Козирського Є.С. 13 квітня 2012 року,

встановив:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 (вірною адресою вказаного майна є - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що починаючи з липня 1997 року вона спільно проживає з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі, що пов`язано із веденням спільного побуту.

Під час спільного проживання, відповідач придбав за належні їй кошти нерухомість у вигляді недобудованого житлового будинку, загальною площею - 94,35 кв. м., житловою 62 кв. м., з присадибною земельною ділянкою, розміром - 0,6 га., який знаходиться в АДРЕСА_1 (вірною адресою вказаного майна є - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ), загальною вартістю - 53 884 грн.. Частка ОСОБА_2 зі сплачених коштів складає - 17 984 грн.. Решту коштів у сумі - 35 900 грн. відповідачу надала вона. Свідками того, що вона дійсно передала відповідачу кошти є - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Придбання вказаної нерухомості було оформлено відповідачем за договором купівлі -продажу, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом і зареєстрований в реєстрі за № 1523.

У зв`язку з вищевказаним, її частка у придбаному житловому будинку складає - 2/3 частини від загальної вартості нерухомості.

В період з 07.07.1999 р. по 23.08.2002 р., у зв`язку з тим, що відповідач отримував лише пенсію, вона постійно надавала останньому кошти для придбання будівельних матеріалів та оплату послуг будівельників по здійсненню впродовж трьох років капітального будівництва житлового будинку. Внаслідок здійснених будівельних робіт, загальна площа житлового будинку зросла з - 94,35 кв. м. до - 381,9 кв. м., житлова з - 62 кв. м. до - 125 кв. м..

Після проведення капітальних будівельних робіт 23.08.2002 р. відповідач отримав свідоцтво про право власності за № 242 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 (вірною адресою вказаного майна є - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ).

26.06.2009 р. відповідач зареєструвався за адресою АДРЕСА_1 (вірною адресою вказаного майна є - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ).

З травня 2011 р. відповідач добровільно не бажає здійснити поділ житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , із врахуванням дійсних видатків, що були здійснені їх спільними коштами (а. с. 3 - 5).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2012 року вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину наведеного житлового будинку.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи поділ житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , на дві окремі частини в частках 2/3 та 1/3 з технічної точки зору можливий.

Відповідач позов визнав у повному обсязі. Тому, суд вирішив розділити майно, а саме - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , згідно висновку експерта №13/12 від 05.04.2012 р. (а. с. 96 - 97).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 р. було виправлено описку у вступній, описовій та резолютивній частинах рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2012 року. Вказано вірну адресу місця розташування наведеного житлового будинку, а саме - АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_1 (а. с. 113 114).

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі Банк), як особа яка не приймала участі у розгляді справи, але вважає що ухваленням рішення по даній справі суд вирішив питання про його права та інтереси, в апеляційній скарзі, поданій представником - адвокатом Лобановою А.А., просить рішення суду першої інстанції скасувати. Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що 21 березня 2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір предметом якого є нерухоме майно, а саме - вказаний житловий будинок. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 р. було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - вказаний житловий будинок. На думку апелянта оскаржуваним рішенням порушено право Банку, як іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки. Банк зазначає, що сторони по даній справі своїми недобросовісними діями намагаються уникниту ОСОБА_2 відповідальності, покладеної на останнього за договором іпотеки, перешкоджають Банку в реалізації його прав іпотекодержателя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Гайдай О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Зокрема, вказує на те, що перебування спірного майна в іпотеці не впливає на правильність рішення суду першої інстанції.

Представник Банку адвокат Лобанова А.А. у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гайдай О.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Апеляційну скаргу просила відхилити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2012 року залишити без змін з підстав, вказаних у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 319 ЦК України в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ст. ст. 61, 68, 74, 74 Сімейного Кодексу України в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ст. 23 Закону України «Про іпотеку») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги, пояснень на апеляційну скаргу не спростовують вказаних висновків суду.

Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін, відповідач придбав за спільні кошти нерухомість у вигляді недобудованого житлового будинку, загальною площею - 94,35 м2, та житловою - 62 м2, з присадибною земельною ділянкою, розміром - 0,6 га., який знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , загальною вартістю - 53 884 грн..

Придбання цієї нерухомості було оформлено відповідачем за договором купівлі -продажу, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом і зареєстрований в реєстрі за № 1523.

Після проведення капітальних будівельних робіт 23.08.2002 р. відповідач отримав свідоцтво про право власності за № 242 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 .

Між сторонами виникли правовідносини спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю але не перебувають у шлюбі між собою.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

В відповідності до ст. 319 ЦК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 74 СК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність перебування сторін у шлюбних відносинах на увагу апеляційного суду не заслуговують з огляду на те, що сторонами вказаний факт не заперечувався. Крім того, факт перебування сторін у шлюбних відносинах на момент подання позову та ухвалення рішення суду першої інстанції апелянтом не спростовано.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За приписами ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 23 Закону України про іпотеку передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а саме - незаконності набуття позивачкою права спільної сумісної власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором укладеним між Банком як іпотекодержателем та відповідачем як іпотекодавцем, є безпідставними. Безпідставність цих доводів обумовлена тим, що перебування спірного майна в іпотеці або дослідження обставин укладення цього договору не впливає на правильність рішення, прийнятого судом першої інстанції, оскільки поділу підлягає також і те майно, що є спільною сумісною власністю позивача і відповідача, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 р. у справі № 629/1575/16-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведеного, доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, щоперебування спірного майна в іпотеці не впливає на правильність рішення суду першої інстанції є обґрунтованими.

Апеляційним судом не встановлено порушення прав Банку як іпотекодержателя вказаного майна ухвалення оскарженого рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, а також для прийняття доводів представника Банку у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану представником - адвокатом Лобановою Анною Анатоліївною, - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2012 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 листопада 2019 року

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе