ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3782/19 Справа № 183/1166/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

02 березня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором б/н у розмірі 46315,42 грн., а також покласти на відповідача судові витрати (а.с.2-4).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 28 лютого 2019 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.01.2011 року, станом на 21.02.2018 року, у розмірі 1819,09 грн. - тіло кредиту. В іншій частині позову АТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп (а.с.50-53).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду в частині відмови та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи (а.с.55-60).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № б/н від 29.01.2011 року про надання банківських послуг, який складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку.

Позивач наполягав на тому, що відповідачеві з моменту укладення договору збільшувався встановлений кредитний ліміт. Сума збільшеного кредитного ліміту до 19000 грн., відповідачем не оскаржувалася, що у своїй сукупності, виходячи з поданої заяви позичальника є договором, відповідно до якого відповідач отримав платіжну картку та кредитні кошти у розмірі 19000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10-24).

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що відповідач зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевитратам платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Крім того, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених вказаним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідачем не оскаржена та обставина, що при підписанні заяви позичальника 29.01.2011 року, остання складалася з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, Правил користування платіжною картою, а згода на збільшення кредитного ліміту при отриманні кредитної карти відповідачем визнана.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань, в результаті чого, станом на 21.02.2018 року, виникла заборгованість по тілу у кредиту у розмірі 1819,09 грн., яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, що подані позивачем розрахунки заборгованості (один станом на 31.12.2015 року, а інший станом на 21.02.2018 року (а.с. 5-9) не дають суду змоги визначити розмір пені 16340, 24 грн., оскільки перший розрахунок містить колонку ставка пені, а потім сума пені та комісії, а інший розрахунок містить колонку нараховано пені за прострочене зобов`язання та колонку пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, на які позивач посилається, як на підставу свого позову щодо стягнення штрафу та процентної складової, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+ 5% від суми позову. Між тим, відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. У зв`язку з чим, позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки стягнення штрафу у фіксованому розмірі та процентної складової, яка визначається ціною майбутнього позову ще при укладенні договору, діючим законодавством не передбачена.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 25474,40 грн., суд виходив з того, що позивачем не доведено розмір процентної ставки за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.. 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення пені та штрафу, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та безпідставності, натомість в апеляційній скарзі, апелянт посилається на можливість одночасного застосування штрафу та пені, та жодним чином не спростовує висновки суду.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності відмови в стягненні процентів за кредитом та правомірності зміни процентної ставки, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування було визначено, що базова відсоткова ставка в місяць складає 30,00%, що не заперечувалось також учасниками справи. У розрахунку заборгованості позивачем зазначено, що з 08.02.2013 року відсотки за користування кредитом становили 30,00%, далі з 01.04.2013 року відсотки за користування кредитом були зменшені до 27,6 %, а з 01.09.2014 року знову збільшені до 32,4%, з 01.04.2015 року збільшені до 42%. Інший розрахунок заборгованості містить процентну ставку 2,3, потім 2,7, потім 3,5. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин.

Між тим, у відповідності до ч.3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Апелянт не надав ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної інстанції достатніх та допустимих доказів того, що збільшення фіксованої процентної ставки відбувалося за погодженням відповідача та не надано доказів того, з якими саме Умовами та правилами надання банківського кредиту (в якій редакції, з якими змінами) відповідач ознайомлювався при укладенні кредитного договору.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: