ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/10149/16-ц Категорія: сімейні

Провадження № 22-ц/818/1232/19

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 січня 2018 року у складі судді Єрмак Н.В.,

у цивільній справі №643/10149/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановив:

16.8.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошову суму 320000 грн., що становить на час звернення з позовом вартість квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана сторонами під час шлюбу і 02.09.2011 року під час їх перебування у шлюбі відповідачем за її дорученням, та розподілити майно подружжя, виділивши їй у власність грошову суму 160080 грн., які стягнути з відповідача, так як він з нею не розрахувався і грошима не поділився.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.01.1997 року і по 04.11.2014 року. За час шлюбу вони придбали за договором купівлі-продажу на її ім`я квартиру АДРЕСА_1 . За пропозицією відповідача 31.12.2010 року вона видала йому посвідчене нотаріусом доручення на продаж цієї квартири, а 02.09.2011 року відповідач ОСОБА_1 квартиру продав, але вирученими від продажу квартири грошима, усупереч усної між ними домовленості, відповідач з нею не поділився, не надав їй половину суми вартості квартири, яка за оцінкою ТОВ «ДЕЛЬТА-КОНСАЛТИНГ» на теперішній час (тобто на час звернення з позовом) становить 320160 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Суд вирішив визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошову суму 320 160 грн., яка складає вартість квартири АДРЕСА_1 , отриманої ОСОБА_1 від продажу квартири, яка придбана за час знаходження сторін у шлюбі, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 160 080 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року суд вирішив доповнити заочне рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22 січня 2018 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1600 грн. 80 коп.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що кошти від продажу спірної квартири були витрачені на ведення спільного господарства, лікування, погашення боргів та сімейні потреби та весь цей час з моменту продажу спірної квартири сім`я з позивачем ще існувала і він допомагав матеріально своїй жінці, так як вона на той час ніде не працювала, не мала доходу та грошей на своє існування і шлюб було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2014 року.

Крім того, на думку скаржника проведена TOB «ДЕЛЬТА-КОНСАЛТИНГ» оцінка вартості двокімнатної квартири, загальною площею 28,7 кв.м., яка знаходиться за адресою- АДРЕСА_2 , яка і була покладена в основу заочного рішення, є не законною, оскільки оцінка була проведена без технічної документації, що унеможливлює проведення ідентифікацію об`єкта дослідження та фактичну оцінку об`єкта.

Також, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що він продавав, квартиру що належала позивачу згідно довіреності від 31 грудня 2010 року, тобто гроші від продажу належали позивачу. В довіреності, яка знаходилась весь час в матеріалах справи зазначено, що позивач уповноважила, його укладати та підписувати договір купівлі- продажу та отримувати належних позивачу грошей, за ціну та умовах її продажу. Факт того, що він не передав грошей позивачу за продаж її квартири не підтверджений. Тобто згідно рішення суду Позивач просить повернути їй те, що їй раніше вже належало, але в більшій на багато разів сумі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін та посилалась на те, що доводи апеляційної скарги про те, що кошти від продажу квартири були витрачені на ведення спільного господарства, лікування, погашення боргів, сімейні потреби - є безпідставними. Вважає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не прийняв до уваги ці аргументи, та встановив, що відповідач не надав суду жодного доказу в підтвердження зазначеного. Ніякого спільного господарства та придбання будь-чого на спільні кошти від продажу квартири на час її продажу - 02.09.2011 року і в подальшому, сторони не здійснювали. Стверджує, що ОСОБА_1 їй не передавав грошові кошти, отримані ним від продажу квартири та привласнив їх собі. Вважає, що ця обставина підтверджується змістом п.4 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.09.2011 року, з якого вбачається, що - покупець ОСОБА_3 передав продавцеві (в особи представника, ОСОБА_1 ), а продавець - відповідач прийняв готівкою кошти від продажу квартири. ОСОБА_1 не надав жодного доказу того, що повернув їй кошти в розмірі ринкової вартості квартири, що підтверджується показаннями свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , яким були відомі обставини справи, та які пояснили, що квартира була придбана у період шлюбу в 2001 році, в вересні 2011 року була продана відповідачем, але кошти від відчуження квартири між сторонами не були розподілені.

Сам відповідач зазначав у поданої їм до Московського районного суду м. Харкова позовної заяви про розірвання шлюбу, що шлюбні стосунки між нами припинені у грудні 2007 році з цього часу сторони не вели спільне господарство.

Заслухавши сторін, що з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.01.1997 року по 12.06.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2014 року.

В період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2001 року придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27692695).

02.09.2011 року ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_2 , продав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу від 02.09.2011 року за р.№1997, засвідчений приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була набута подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю і була відчужена відповідачем у період перебування у шлюбі і ним не надано доказів того, що кошти отримані від продажу квартири були витрачені на ведення спільного з позивачем господарства.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи нормах матеріального права та досліджених судом доказах, з огляду на наступне.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довіреності від 31.12.2010 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 розпоряджатись (продати, укласти попередній договір з отримання завдатку) на свій розсуд належної їй на праві приватної власності квартирою за АДРЕСА_1 , шляхом укладання та підписання договору купівлі продажу та отримання належних їй грошей (а.с. 13)

Тобто ОСОБА_1 здійснив розпорядження спільним майном за взаємною згодою з ОСОБА_2 , що презюмується нормами ст. 65 СК України, доказів у спростування чого позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України суду не надано, отже підстав для сплати компенсації вартості частки цього майна на користь одного з подружжя встановлено не було. Також позивач не навела докази, які б підтверджували, що одержані від продажу квартири кошти відповідач використав не в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд критично ставиться до показань свідків, оскільки вказані свідки були допитані за клопотанням ОСОБА_2 та допитувались лише у присутності позивача та її представника, крім того, ОСОБА_6 є братом позивачки, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 колеги по роботі ОСОБА_2 , та особисто не знайомі з ОСОБА_1 та обізнані про взаємовідносини між колишнім подружжям лише зі слів позивачки.

Про безпідставність доводів ОСОБА_2 свідчить зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій у цивільній справі №643/13866/140ц у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та дачного будинку, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного сумісного майна подружжя, згідно яких ОСОБА_2 не ставила питання про визнання грошових коштів, отриманих від продажу ОСОБА_1 02.09.2010 року за її довіреністю квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та про їх поділ.

Свідченням недоведеності ОСОБА_2 обставин, які мають значення для справи та які вона вважає встановленими, є суперечливість її доводів щодо дійсного перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 та ведення спільного господарства.

Так, згідно її ж доводів в тексті поданої нею 25.07.2014 року апеляційній скарзі на рішення Московського районного суду м.Харкова від 12.06.2014 року у цивільній справі №643/6035//14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ОСОБА_2 стверджує, що в дійсності подружні стосунки між ними припинені в листопаді 2012 року, а не в 2007 році, як це безпідставно вказано в оскарженому нею рішенні (а.с.56-58 справи №№643/6035//14-ц, другий абзац другого аркушу апеляційної скарги).

Саме ці доводи були приводом для рішення Апеляційного суду Харківської області від 04.11.2014 року про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Отже, ці доводи ОСОБА_2 узгоджуються з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 в тій частині, що у 2010 році між ним не було спірних відносин, що стосунки подружжя, в тому числі і щодо розпорядження спільним майном, були довірительні та узгоджені, що право спільної сумісної власності подружжя, в тому числі і щодо розпорядження отриманими від продажу квартири грошовими коштами, здійснювалося у відповідності до положень ст.ст.63-65 СК України за спільною згодою.

Свідченням об`єктивності цих доводів апелянта є та обставина, що з 2010 року, з моменту продажу квартири, ОСОБА_2 не зверталася з приводу неотримання грошей, виручених від продажу квартири ОСОБА_9 , в тому числі не включала ці кошти і в позові до ОСОБА_1 про поділ майна у 2014 році.

Договір купівлі-продажу квартири, на який посилається позивач, в тому числі і в частині визначення суми грошових коштів, за які здійснено купівлю-продаж квартири, у передбаченому законом порядку не змінено, не скасовано.

Згідно пункту 4 посвідченого приватним нотаріусом Остапенко Є.М. договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2010 року, продаж квартири вчинено за суму 12000 грн., котрі покупець ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 , діючому за довіреністю ОСОБА_2 , до підписання договору купівлі-продажу.

За таких обставин і в цій частині немає жодних підстав для задоволення позову про стягнення 160080 грн., які, за відсутності будь-яких підстав для визначення саме такої суми, вказані ОСОБА_2 у якості Ѕ частини вартості квартири, проданої ще 02.09.2010 року.

Натомість, колегія суддів, враховує, що сторони розірвали шлюб лише через 3 роки після продажу вказаної квартири, і то за ініціативою ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 .

Зазначене свідчить про те, що сторони маже три роки після відчуження майна знаходились у зареєстрованому шлюбі, а з вказаним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду лише 16.08.2016 року, тобто через п`ять років після відчуження квартири відповідачем за її дорученням.

Отже, заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 січня 2018 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 рокуу даній справі підлягають скасувати у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвели до помилково рішення, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 та п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд розподіляє судові витрати.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст.376, ст.ст.381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 січня 2018 рокута додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2019 року - скасувати.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2401 грн 20 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина