Справа № 303/3884/19
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2019 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої - судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником вищевказаного будинку, в якому крім нього зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка вже більше шести років не проживає за вказаною адресою. Знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку відповідачка не бажає, на прохання позивача не реагує. Реєстрація відповідача позбавляє позивача його конституційного права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, створює зайві витрати по обслуговуванню та утриманню будинку, позбавляє можливості оформити субсидію.

Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2019 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

23.10.2019 року представником відповідача подано відзив на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити. Як підстави своїх заперечень наводить те, що доводи викладені в позовній заяві є неправдивими. Шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи позивача, відповідач не проживає за адресою реєстрації на протязі останніх двох років, оскільки позивач почав пиячити, вчиняти вдома скандали при дітях, травмувати їх психіку, створювати неможливі для спільного життя умови, вів себе неадекватно, виганяв відповідача разом з дітьми з помешкання та погрожував фізичною розправою, а тому відповідачка вимушено залишила місце проживання в с.Іванівці. Про недостовірність доводів позивача свідчить і той факт, що відповідачка 14.01.2017 року викликала по номеру 102 поліцію до місця проживання в АДРЕСА_1 оскільки позивач в нетверезому стані наніс тілесні ушкодження відповідачу.

30.10.2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій просить позов задоволити та вказує на ті обставини, що надана відповідачкою довідка, що остання не проживає за адресою реєстрації понад два роки не може бути доказом оскільки ніким не підписана, а талон повідомлення від 14.01.2017 року щодо виклику поліції, не містить ніяких результатів розгляду вказаного повідомлення. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачкою було понесено витрати на ремонт будинку, то судом вже розглядався спір з приводу розподілу спільно набутого майна, в якому відповідачу було відмовлено.

Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачу було надіслано 31.07.2019 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 19.09.2019 року, відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не скористалася, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1538 від 05.12.2003 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2314227 від 16.12.2003 року, позивач ОСОБА_1 являється власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.7-8, 9).

Реєстрація відповідача у будинку підтверджується відповіддю Івановецької сільської ради Мукачівського району від 04.07.2019 року № 306/02-27 (а.с. 12).

Згідно довідки Івановецької сільської ради Мукачівського району від 06.06.2019 року № 564 відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_1 понад шість років (а.с.6).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

Як встановлено по справі, позивач є одноособовим власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідачки права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстрована відповідачка.

Відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2011 року було розірвано, та не укладала з ним договору про порядок користування спірним будинком, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження цього.

Крім того, відповідачем не доведено, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні будинком, оскільки окрім талону - повідомлення єдиного обліку № 259 про прийняття реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, з якого вбачається, що 14.01.2017 року о 20.00 годині ОСОБА_1 влаштував сімейну сварку по місцю проживання в АДРЕСА_1 , на підтвердження створення позивачем відповідачу перешкод в користуванні будинком суду не надано жодного беззаперечного доказу.

Так само, судом не може бути взято до уваги твердження відповідача про те, що у разі позбавлення її права на користування будинком будуть порушені права спільних з відповідачем малолітніх дітей, яких рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2011 року залишено на вихованні відповідача, оскільки позивачем не ставиться питання про визнання дітей втратившими право користування житлом, а виховання дітей не залежить від права відповідача на користування спірним будинком. Також, не знайшли підтвердження доводи відповідача про те, що остання заперечувала проти розірвання шлюбу, оскільки з вищевказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 визнала позовні вимоги і просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , а спільних дітей залишити на її вихованні.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, підлягають задоволенню.

Оскільки позивач не ставила вимоги про стягнення на її користь судового збору то такі слід віднести на її рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовий збір віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрованої - АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 19.11.2019 року.

Головуюча Курах Л.В