Справа № 130/1016/19
Провадження № 22-ц/801/2149/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуСправа № 130/1016/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Верніка В. М. в приміщенні суду в м. Жмеринка, дата складання повного тексту рішення 30 серпня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

17.05. 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 200 000 грн, яка була спричинена йому діями відповідача, а саме неправдивими його показами під час розгляду кримінальної справи № 130/2146/16-к.

Так, відповідач ввів в оману суд щодо нанесення позивачем опіків обличчя відповідача, його реєстрації за місцем проживання позивача, дозволу з боку позивача на проникнення до будинку за місцем свого проживання. Позивач просив визнати також, що докази у виді талону місця реєстрації відповідача, права власності на земельну ділянку та будинок не були предметом судового розгляду кримінальної справи №130/2146/16-к. У пункті 2 висновку судово-медичної експертизи зазначається про можливість нанесення ушкоджень, а не про їх нанесення; в основу висновку експерта лягла карта швидкої допомоги. На зворотній сторінці карти швидкої допомоги відсутні відомості про будь-які тілесні ушкодження на обличчі відповідача. Неправдиві показання відповідача, надані останнім у судовому засіданні в справі №130/2146/16-к, спростовуються доказами, що зазначені у вироці суду, який набув законної сили, та які не були предметом дослідження в суді.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2019 року відкрито провадження у справі. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі /а.с. 24/.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати із сплати судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено позовні вимоги, не надано доказів скасування вироку Жмеринського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року по справі №130/2146/16-к, доказів притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за надання завідомо неправдивих показань в якості потерпілого у справі № 130/2146/16-к, доказів надання у кримінальній справі завідомо неправдивого експертного висновку, висновку повторної або додаткової судово-медичної експертизи стосовно обставин отримання 26 лютого 2016 року тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_2 з урахуванням визнаної самим позивачем потреби спеціальних знань для встановлення цих обставин.

Суд також виходив з того, що в межах даного цивільного спору позивач безпідставно намагається оскаржити обставини, встановлені обвинувальним вироком суду щодо нього, який набрав законної сили, можливість чого законом передбачена суто в порядку кримінального судочинства.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суддя Вернік В. М. не мав права розглядати справу, оскільки він заінтересований в її розгляді, так як він 20 січня 2017 року відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальній справі № 130/2146/16-к з тих же підстав, що зазначені й як підстава позову у цій справі. Також зазначає, що суддя місцевого суду незаконно стягнув з позивача судовий збір. Просить постановити окрему ухвалу щодо судді ОСОБА_4 за грубе порушення норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце її розгляду, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції вставнолено наступні обставини.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 510 (п`ятсот десять) грн.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_1 засуджено за те, що він 26 лютого 2016 року, близько 15-20 год., перебуваючи за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті виниклого конфлікту зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_2 , з метою заподіяння їм тілесних ушкоджень, умисно здійснив один постріл з належного йому газового пістолета моделі «SUPER-PP» НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.А. в ліву частину обличчя ОСОБА_5 , внаслідок чого вона впала на крісло, ударившись потилицею об спинку. Почувши постріл, ОСОБА_2 з метою припинення неправомірних дій обвинуваченого кидав у нього різними предметами, впав на підлогу спиною, а ОСОБА_1 , продовжуючи свої протиправні дії, здійснив два постріли з вказаного газового пістолета в ділянку шиї ОСОБА_2

Своїми діями ОСОБА_1 заподіяв ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження у виді термохімічного опіку обличчя 1 ступеню, яке могло виникнути при пострілі з газового пістолета, а ОСОБА_2 легкі тілесні ушкодження у виді термохімічного опіку передньої поверхні шиї, яке могло виникнути при пострілі з газового пістолета.

Вказаний обвинувальний вирок суду у частині обвинувачення ухвалений на підставі сукупності безпосередньо досліджених в ході судового розгляду доказів, зокрема, але не виключно, показань потерпілого ОСОБА_2 про здійснення ОСОБА_1 двох пострілів з пістолета йому у шию та про те, що невдовзі йому від цього стало зле; показань потерпілої ОСОБА_5 , яка повідомила серед іншого, що бачила здійснення ОСОБА_1 пострілу з пістолета впритул в обличчя синові ОСОБА_2 , пояснень свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вказали, що бачили почервоніння на шиї потерпілого ОСОБА_1 , причому остання - окремо від гіперемії на його обличчі; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26.02.2016 року, якою ОСОБА_2 повідомив про нанесення йому за вказаних у вироці суду обставин ОСОБА_1 тілесних ушкоджень з використанням газового пістолету; картки виїзду швидкої медичної допомоги від 26.02.2016 року № 2581 щодо фіксації в ній у ОСОБА_2 термо-хімічного опіку обличчя, гострої реакції на стрес та симптоматичну гіпертензії; висновку судово-медичної експертизи від 16.03.2016 року № 66, відповідно до якого у ОСОБА_2 зафіксовано термо-хімічний опік передньої поверхні шиї І-го ступеню, вказане ушкодження могло виникнути при пострілі з газового пістолета та за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень, яким було надано правову оцінку судом, як таким, що підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_1 ..

За змістом наявної в матеріалах кримінальної справи №130/2146/16-к картки виїзду швидкої медичної допомоги від 26.02.2016 року № 2581, складеної щодо її надання ОСОБА_2 , зафіксовано попередній діагноз: "Термо-хімічний опік передньої поверхні шиї, гостра реакція на стрес", місцева симптоматика та результати обстеження містять вказівки щодо гіперемії головини ділянок передньої поверхні шиї справа та зліва, набряк та болісність при натисканні.

Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та правових підстав для їх задоволення немає.

Зазначений висновок суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів ; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того, хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із положеннями 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина перша статті 1167 ЦК України прямо вказує на наявність вини як умову виникнення зобов`язання відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, дослідив наявні у справі докази, і надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив з того, щопозивачем не доведено позовні вимоги відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, не надано доказів неправомірності дій відповідача, внаслідок яких йому була завдана моральна шкода. Доказів надання ОСОБА_2 неправдивих показань в якості потерпілого у кримінальні справі № 130/2146/16-к позивачем суду не надано.

За своєю природою вимоги ОСОБА_1 про визнання показів відповідача, наданих ним під час розгляду кримінальної справи, зводяться до спростування інформації, однак відповідно до п. 17 Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях.

Твердження позивача про встановлення судом тієї обставини, що не були предметом судового розгляду місцевим судом при розгляді кримінальної справи № 130/2146/16-к певні докази та оспорення оцінки доказів, які надав суд першої інстанції при ухваленні вироку від 04 жовтня 2017 року, не можуть бути правовою підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки фактично позивач просить переоцінити докази, які покладені в основу вироку у кримінальній справі, що в порядку цивільного судочинства є недопустимим.

У той же час, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про допущення місцевим судом порушення норм процесуального права при стягненні з позивача судового збору за подання позовної заяви з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, при поданні позовної заяви в суд першої інстанції позивач просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на скрутний майновий стан та похилий вік.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України та ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору, зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати за таких умов: якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або якщо позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у роз`ясненнях, викладених в абз. 2, 3 п. 1 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя N R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

З урахуванням вимог статті 11 ЦПК України (13 ЦПК України) суд не вправі вчиняти дії, про які йдеться у статті 8 Закону N 3674-VI, з власної ініціативи.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивачем не заявлялося клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі. Разом з тим, суд першої інстанції відстрочуючи позивачу сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі та в подальшому рішенням суду стягуючи з позивача судовий збір, допустив порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до довідок № 140/02-3-25 від 09 січня 2019 року, № 3640/02-3/25 від 02 жовтня 2018 року Жмеринського об?єднаного управління ПФУ, судових рішень /а.с.64-67/, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, загальний розмір якої за 2018 рік становить 13 343,30 гривень.

Отже, ураховуючи майновий стан позивача та його похилий вік, а також з метою забезпечення належного балансу між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку, колегія суддів приходить до висновку про можливість звільнення позивача від сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, неправильно застосував норми процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви в суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя Вернік В. М. не мав права розглядати справу відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, оскільки він 20 січня 2017 року відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальній справі № 130/2146/16-к з тих же підстав, що зазначені й як підстава позову у цій справі, а тому є зацікавленим у вирішенні справи, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказані позивачем обставини не свідчать про наявність обставин, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, які можуть викликати сумніви щодо об`єктивності та неупередженості судді Верніка В. М. при розгляді даної справи.

Крім цього, апеляційна скарга містить клопотання про постановлення судом апеляційної інстанції окремої ухвали стосовно судді Верніка В. М.. Клопотання мотивовано тим, що суддя під час розгляду справи допустив грубе порушення норм процесуального права.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Згідно з ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Однак, колегія суддів вважає, що правові підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача підлягає залишенню без задоволення, а заявника ухвалою суду було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок держави.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судових витрат скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви в суд першої інстанції.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, віднести за рахунок держави.

В іншій частині рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.