Дата документу 06.11.2019 Справа № 310/2400/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/2400/18 Головуючий у 1 інстанції Дубровська Н.М.
Провадження № 22-ц/807/3019/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання дій державного реєстратора незаконними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до КП «Центр державної реєстрації», АТ «ПУМБ», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання дій державного реєстратора незаконними.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі крім неї також проживають та зареєстровані її чоловік ОСОБА_2 , неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

01 липня 2008 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» був укладений кредитний договір № 6543431, за умовами якого позичальником було отримано кредит в розмірі 51 000,00 дол. США для забезпечення можливості купівлі вищезазначеної квартири. При цьому позичальником за купівлю квартири було сплачено 15 000,00 США власних коштів, 51 000,00 дол. США були взяті в кредит. В той же день, 01 липня 2008 р. між позичальником та банком було укладено договір іпотеки №6543811, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12 січня 2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., було вчинено виконавчий напис № 560 в якому запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_1 за кредитним договором суму заборгованості.

Вказаний виконавчий напис, згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2016 р. у справі №310/2806/16-ц, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Підставою скасування виконавчого напису нотаріуса, зокрема, стала та обставина, що ОСОБА_1 не була погоджена з сумою заборгованості за кредитним договором та заперечувала проти позасудового задоволення вимог банку. Рішення набрало законної сили 23 січня 2017 року.

Наприкінці березня 2018 р. з реєстру прав власності їй стало відомо про те, що ПАТ "ПУМБ" набуло право власності на її квартиру в порядку Закону України «Про іпотеку», шляхом звернення до державного реєстратора.

30 березня 2018 р. нею було отримано витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно №119105454, з якого встановлено, що 20 березня 2018 р. державним реєстратором Запорізької обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Севастьяновою Вікторією Віталіївною внесено зміни до реєстру прав власності, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40284018 від 23 березня 2018р. та зареєстровано право власності на квартиру за ПАТ "ПУМБ".

Вважає, що дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про зміну власника предмета іпотеки були вчинені з порушенням вимог ст.ст.10, 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, а саме, для державної реєстрації прав, іпотекодержателем не були надані державному реєстратору оригінали правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу спірної квартири. Також позивач посилається на порушення реєстратором вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також вимог Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40284018 від 23 березня 2018р. 15:18:05, державну реєстрацію прав власності від 20 березня 2018р. 17:36:59, номер запису про право власності: 25398078, внесені державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Севастьянова Вікторія Віталіївна про реєстрацію за ПАТ "ПУМБ" права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40284018 від 23.03.2018 15:18:05, державну реєстрацію прав власності від 20.03.2018 17:36:59, номер запису про право власності:25398078, внесені державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьяновою Вікторією Віталіївною про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення. Скасувати заходи забезпечення позову, вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення п. 4.7.1. договору іпотеки відповідачем не6 зазначено у повідомленні ціну, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотеко держателя. Проте, скаржник вважає зазначене безпідставним, оскільки законодавство не містить вимоги щодо визначення ціни у грошовому вираженні.

Суд зазначив, що АТ «ПУМБ» не довів факт направлення та вручення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, оскільки не надав опису вкладення до цінного листа або розписки. Однак такий висновок суду не ґрунтується на вимогах законодавства та умовах договору, укладеного між сторонами.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що на спірні правовідносини не розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) відбулася не у примусовому, а у договірному порядку, на підставі застереження, яке міститься у договорі іпотеки.

Висновок суду першої інстанції про необхідність дозволу органу опіки та піклування для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно не узгоджується з правовим поняттям «правочин» та «державна реєстрація», визначеними законодавством.

У зв`язку з наведеним, просили відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що банком і державним реєстратором не було дотримано вимог договору іпотеки та норм чинного законодавства України при зверненні стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності, а саме ст. 37 Закону України, п.4.7.1 договору іпотеки від 01 липня 2008 року, ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк» і ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 6543431.

За умовами вказаного Кредитного договору, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 51 000, 00 доларів США, зі сплатою 13,99% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 01 липня 2028 року.

01 липня 2008 року 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» і ОСОБА_1 1 укладено договір іпотеки № 6543811, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т.

За умовами вказаного Договору іпотеки, у забезпечення виконання зобов`язань по договору № 6543431 від 01 липня 2008 року позивачем передано банку придбану ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, у тому числі і за кредитні кошти банку, трикімнатну квартиру розташовану у АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м., жилою площею 39,8 кв.м.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2016 року виконавчий напис № 560 від 12 січня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на користь ПАТ «ПУМБ» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 6543432 від 01 липня 2008 року та витрат на здійснення виконавчого напису в розмірі 743 799, 20 грн. визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Рішення набрало законної сили 23 лютого 2017 року.

Крім того, вказаним рішенням встановлено, що нотаріус не пересвідчився у безспірності суми заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та виходив з положень ст..12, 33, 35, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями п. 3.1.1. Договору іпотеки № 6543811 від 01 липня 2008 року визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його призначення з урахуванням обмежень, що встановлені чинним законодавством України та цим договором.

Відповідно до п. 4.2 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Визначені цим Договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін. У разі, якщо визначені цим Договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі, іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором іпотекодержателя).

Пунктами 4.7.1, 4.7.2 Договору іпотеки передбачено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки,ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим Договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

ПАТ "ПУМБ" було звернуто стягнення на предмет іпотеки після винесення судом рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо заборгованості.

Банком не було проведено належної оцінки предмета іпотеки, за відповідною згодою з Позичальником, що порушує порядок досудового врегулювання заборгованості між Кредитором та Позичальником.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", виключно висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно п. 7 Перехідних положень ЦПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії суддів або палаті (об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії суддів (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Постановою Великої палати Верховного суду від 20.03.2019 р. №306/2053/16-ц викладено правовий висновок щодо застосування матеріальних норм права при зверненні стягнення на майно іпотекодавця в позасудовому порядку, а саме зазначено наступне: «При цьому суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016року) не проводилась.»

З огляду на зазанчене, Велика палата Верховного суду зазначила, що обов`язковою умовою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку є: наявність доказу вручення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки; наявність оцінки про розмір вартості майна на момент звернення стягнення; погодження оцінки предмету іпотеки з Іпотекодавцем.

ПАТ «ПУМБ» було надано до матеріалів справи в суді першої інстанції висновок про вартість майна від 19.03.2018 p., який з Позичальникам не узгоджувався, та який не було внесено до єдиної бази звітів про що свідчить відповідь Фонду державного майна України від 23,10.2018 р. №10-58-21533, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

При цьому банком не надано повного та належного звіту про оцінку майна позичальника, в якому зокрема, повинно міститися: договір між власником майна та оцінювачем, актуальні фотографії квартири, зазначення аналогів майна.

Відсутність належного та об`єктивного звіту про оцінку майна позичальника, який було погоджено з позичальником виключає можливість звернення стягнення на майно позичальника.

В апеляційній скарзі представник банку посилається на факт вручення Позивачу вимоги від 05.09.2016 р. №2754, в якій в останньому абзаці зазначається: "Ціна за якою Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя: «Ціна предмету іпотеки встановлюється на підставі оцінки Предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка здійснюється коштом Іпотекодавця».

Пунктом 4.7.1 Договору іпотеки, сторони чітко визначили, що в повідомленні про рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, яке направляється Банком, зазначається, ціна, за якою Предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя.

Але, в повідомленні від 05.09.2016 р. №2754, на яке посилається представник Банку, відсутня інформація щодо ціни предмета Іпотеки, що свідчить про невідповідність такого повідомленні п. 4.7.1 Договору іпотеки.

Постановами Верховного суду України по справам №6-61 цс 15, 6-1561 цс 15, 6-449цс15. 6-2457цс16, 6-2967цс16 чітко зазначається, що поняття "ціна предмету іпотеки" - це відповідне грошове вираження вартості предмету іпотеки, а не посилання на можливість встановлення такої ціни в порядку, визначеному Закону України "Про оцінку та оціночну діяльність".

Таким чином, на адресу Позичальника не було направлено вимоги із зазначенням ціни предмету іпотеки в грошовому виразі, яка була б погоджена з позичальником. Отже, Банком не було дотримано п. 4.7.1. Договору іпотеки щодо повідомлення Іпотекодателя про ціну, за якою Банк має намір звернути стягнення на Предмет іпотеки.

Крім того, у разі звернення на предмет іпотеки у судовому порядку боржник не позбавлений можливості перевірки дотримання прав під час відповідних процедур, в той час як при позасудовому порядку саме дотримання процедури попередження у вимозі є гарантією не порушення його прав, а тому невідповідність вимоги про усунення порушення умовам договору є істотним порушенням, яке впливає на обсяг прав позивача, який має право знати про ціну майна, за яку воно набувається у власність.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 23 березня 2018 року державним реєстратором Севастьяновою В.В. було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.

Судом першої інстанції вірно визначено, що правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Положеннями ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Стаття 18 Закону №1952-IV регулює порядок проведення державної реєстрації прав.

Згідно п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

На підтвердження факту вручення ОСОБА_1 вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки від 05 вересня 2016 р. № 2754, ПАТ "ПУМБ" надало до суду першої інстанції копію поштового повідомлення №706 (а.с. 96 т. 1).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що вказане поштове повідомлення не містить належного та допустимого доказу того, що саме вимога №2754 знаходилася в поштовому конверті та була отримана позивачем. Інших доказів вручення вимоги опису вкладення до листа, або розписки представник ПАТ "ПУМБ" не надало.

Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме п. 4.7.1 і ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

КП «Центр державної реєстрації» не надано копій документів, на підставі яких реєстратором приймалося оскаржуване рішення. Запити суду, які було направлено КП «Центр державної реєстрації» та до Бердянського міського архіву не виконані в зв`язку з відсутністю матеріалів (письмових або електронних копій) реєстраційної справи.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа становить 67,8 кв.м., вона є єдиним місцем проживання позичальника ОСОБА_1 і членів її сім`ї ї до складу якої входить чоловік ОСОБА_2 , неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10 т. 1).

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно тощо, наявна інформація про належну позивачу 1/4 частки нерухомого майна, житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставними та не приймаються до уваги, оскільки спірне нерухоме майно прийнято на баланс банку 23 березня 2018 року внаслідок внесення змін до реєстру прав власності, вчинених державним реєстратором Запорізької обласної філії КП «Центр державної реєстрації», ОСОБА_6 , по друге, частка нерухомого майна, на яке банк посилається була відчужена у наслідок укладання 22 січня 2015 року договору дарування 1/4 частки квартири між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_7

Факт відчуження майна додатково підтверджується Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, сформований державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, Тищук Н.Ю. та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, на час звернення стягнення на предмет іпотеки 23 березня 2018 року, спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 була єдиним житлом для позивача її родини.

Постановою Верховного суду від 31.10.2018 р. № № 465/1310/17 зазначається правовий висновок, згідно якого звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Таким чином, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення, що підтверджується постановою Верховного суду від 31.10.2018 р. № 465/1310/17.

Скаржник посилається на те, що протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ніби то не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу», а таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами та реєстрація права власності як звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) відбулася не у примусовому, а у договірному порядку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника, а тому є елементом примусового звернення стягнення на таке майна. Тому у разі вирішення питання примусового звернення стягнення на житловий будинок, як предмет іпотеки, що виступає як забезпечення зобов`язання позивача за споживчим кредитом, наданим йому AT «ПУМБ» та за наявності умов, викладених у п. 2 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", на таке майно примусового стягнення (відчужене без згоди власника) протягом дії цього Закону не може бути.

Отже, відповідно до ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, протягом дії цього Закону не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку".

Визначальним при вирішені спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Таким чином, дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, як забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

До такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 465/1310/17.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено порушення з боку відповідачів вимог Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради № 01-1110/47-1 від 25 квітня 2019 року, внесення змін до реєстру прав власності, вчинене державним реєстратором на користь банку вчинено незаконно без згоди з органом опіки та піклування, незважаючи на те, що право користування в спірній квартирі мають неповнолітня дитина та малолітня дитина, що призвело до порушення майнових прав останніх для яких дане житло є єдиним місцем проживання. (а.с.85-86 т. 2).

При вчиненні дій щодо зміни власника квартири, права проживання на яку має дитина, банк та державний реєстратор повинні були попередньо отримати на такі дії відповідний дозвіл органу опіки та піклування, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей". Не отримання відповідного дозволу свідчить про незаконність дій державного реєстратора.

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції вірно та обґрунтовано зроблено висновок про те, що при вчиненні дій щодо зміни власника квартири, права проживання на яку мали діти, відповідачі повинні були попередньо отримати на такі дії відповідний дозвіл органу опіки та піклування, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Матеріали справи такий висновок не містять, відповідно дії державного реєстратора про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на спірну квартиру є незаконними.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, належним чином оцінив докази, подані сторонами (ст.ст. 76, 89 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: