Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 291/983/16-ц

провадження № 61-19321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Селянське (фермерське) господарство ім. Мічуріна, Зорянська сільська рада Ружинського району Житомирської області,

особа, яка подавала апеляційну та касаційну скарги, - заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргузаступника прокурора Житомирської області на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року у складі судді Грека М. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Широкової Л. В., Борисюка Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства ім. Мічуріна

(далі - СФГ ім. Мічуріна), Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області (далі - Зорянська сільська рада) про визнання права на земельну частку (пай).

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 20 липня 1993 року він був прийнятий в члени колгоспу ім. Мічуріна, який у 1994 році реорганізований у колективне сільськогосподарське підприємство ім. Мічуріна

(далі - КСП ім. Мічуріна), де працював трактористом.

20 травня 1994 року КСП ім. Мічуріна видано державний акт на право колективної власності на землю, тобто здійснено передачу землі від державної власності в колективну власність зазначеному підприємству.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у серпні 1994 року відбув на навчання до Житомирського державного сільськогосподарського інституту, він не був включений до списку громадян - членів цього сільськогосподарського підприємства, а тому не отримав сертифіката на право на земельну частку (пай), на підставі якого в подальшому здійснювалась видача державного акта на право власності на землю, що й порушило права на отримання земельної частки (паю), а тому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі земельної частки (паю) по реформованому КСП ім. Мічуріна.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Зорянська сільська рада та СФГ ім. Мічуріна не заперечували проти задоволення позову.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 як членом КСП право на земельну частку (пай) у розмірі земельної частки (паю) по реформованому КСП ім. Мічуріна, с. Зоряне Ружинського району Житомирської області.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач як член колективного сільськогосподарського підприємства, маючи право на земельну частку (пай), не був внесений до списку осіб КСП ім. Мічуріна на отримання земельної частки (паю), що дає підстави суду для задоволення позову.

Заступник прокурора Житомирської області, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, вважаючи, що зазначене рішення порушує права та інтереси Ружинської районної державної адміністрації щодо передання спірної земельної ділянки в оренду та отримання за неї орендної плати, просив застосувати позовну давність.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави відхилено. Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваним рішенням прав Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області, зокрема позбавлення її права надання нерозподіленої земельної ділянки в оренду та отримання орендної плати, що призводить до заподіяння збитку, належними та допустимими доказами не підтверджені. Незалучення цього державного органу до участі у справі не призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у січні 2017 року, заступник прокурора Житомирської області просить скасувати рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перебування ОСОБА_1 у членстві колгоспу, волевиявлення позивача стати членом КСП ім. Мічуріна, а також, що він необґрунтовано (помилково) не був включений до списків на отримання земельної частки (паю) у КСП ім. Мічуріна, а тому позовні вимоги є недоведеними. Висновки судів про те, що рішення у цій справі не впливає на права та інтереси Ружинської районної державної адміністрації заявник вважає безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення слугуватимуть підставою для подальшого виділення позивачу земельної частки (паю) в натурі, розмір якої судом не визначений.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 10 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до архівної довідки від 27 березня 2015 року № 150 на засіданні правління колгоспу ім. Мічуріна с. Зоряне Ружинського району Житомирської області 17 вересня 1993 року (протокол № 7) ОСОБА_1 зарахований до членів колгоспу з 20 липня 1993 року. Відповідно до запису у трудовій книжці 20 липня 1993 року позивач прийнятий до членів колгоспу ім. Мічуріна на посаду тракториста, 25 серпня 1994 року звільнений з роботи у зв`язку з виїздом на навчання, з 29 серпня 1994 року до 25 червня 1999 року навчався, а з 27 червня 1999 року у зв`язку з закінченням навчання зарахований на посаду бригадира тракторної бригади КСП ім. Мічуріна, а 18 січня 2000 року у зв`язку із реформуванням КСП звільнений в порядку переводу в новостворене СФГ ім. Мічуріна.

Відповідно до довідки, виданої СФГ ім. Мічуріна с. Зоряне, 20 квітня 1990 року після від`єднання від колгоспу ім. Леніна утворено колгосп ім. Мічуріна, у 1994 році це господарство реформовано у КСП ім. Мічуріна, а відповідно до Указу Президента України від 03 грудня 1999 року № 529 КСП ім. Мічуріна реформовано у СФГ ім. Мічуріна, яке є правонаступником КСП ім. Мічуріна.

З дослідженої судами копії акта про право колективної власності на землю КСП ім. Мічуріна встановлено, що останній виданий 20 травня 1994 року, у доданому до нього списку позивач відсутній.

Відповідно довідки, виданої Зорянською сільською радою від 15 вересня 2015 року, на території Зорянської сільської ради є 6 резервних земельних ділянок (паїв).

Згідно з матеріалами справи (проектно-технічною документацією) спірна земельна ділянка розташована на території Зорянської сільської ради.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо порушення прав держави оскаржуваними судовими рішеннями

В оцінці доводів касаційної скарги, що оскаржувані судові рішення стосуються прав та інтересів держави, Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (у редакції на час вирішення справи судом першої інстанції) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що розпорядження нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками здійснюється як органами місцевого самоврядування, так і місцевими державними адміністраціями, а тому, розглядаючи справу, суд зобов`язаний був залучити до участі у справі також і Ружинську районну державну адміністрацію як розпорядника земельною ділянкою.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, прокурор діяв в інтересах держави, обґрунтовуючи порушення її прав зменшенням бюджетних надходжень за використання земельної ділянки, на яку претендує позивач у цій справі.

В оцінці наведеного Верховний Суд врахував, що право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено статтею 23 Закону України

«Про прокуратуру», відповідно до якої представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-ро/99 прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, діяв не лише в інтересах Ружинської районної державної адміністрації, а в інтересах держави загалом, у тому числі і Зорянської сільської ради.

В оцінці належності виконання Зорянською сільською радою своїх повноважень, у тому числі як учасника справи, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 був сільським головою зазначеної ради, а тому визнання позову сільською радою не могло бути враховано судом під час вирішення спору по суті.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95

«Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі

(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 на момент одержання КСП ім. Мічуріна державного акта на право колективної власності на землю був членом КСП ім. Мічуріна, а тому висновки судів про те, що ОСОБА_1 має право на земельну частку (пай), є обґрунтованими.

Одночасно Верховний Суд врахував, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не навів обґрунтованих підстав визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом, пропуску позовної давності. Такі доводи не наводились і в апеляційному суді під час перегляду справи в апеляційному порядку. Враховуючи, що право на позов виникло у ОСОБА_1 у 1994 році, проте з позовом він звернувся лише у 2016 році, до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача.

Судові витрати, понесені прокурором в інтересах держави у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задовольнити.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства ім. Мічуріна, Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Житомирської області судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 371, 66 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Житомирської області судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко