Дата документу 05.11.2019 Справа № 329/176/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/176/19
Провадження №22-ц/807/2917/19
Головуючий в 1-й інстанції - Богослов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів: секретарПодліянової Г.С., Полякова О.З., Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного сільськогосподарського підприємства «ДОМ» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року, ухвалене у смт Чернігівка (повний текст рішення складено 11 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства «Дом» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дом» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.09.2018 успадкувала у власність, після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1, земельну ділянку. Земельній ділянці наданий кадастровий номер :01:024:0001, площа складає 8,5575 га, розташована на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. 26.09.2018 з листа відділу у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області позивачка дізналася, що 27.10.2008 був зареєстрований договір оренди вказаної земельної ділянки. Договір був укладений між її батьком та ПСП «Дом» строком до 27.10.2016. Позивач мала намір самостійно використовувати належну їй земельну ділянку та отримати від відповідача орендну плату за весь час фактичного користування земельною ділянкою. Однак відповідач надіслав їй лист від 15.11.2018 в якому зазначив, що йому стало відомо, що позивач отримала право власності на земельну ділянку, відповідач використовує на праві оренди земельну ділянку та пропонує укласти додаткову угоду до договору оренди землі. Позивач повідомила відповідачу у письмовій формі, що не бажає з ним укладати будь-яких угод щодо оренди земельної ділянки, а бажає її використовувати самостійно та просить повернути. Однак відповідач добровільно відмовився це зробити.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дом», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, задоволено повністю.

Зобов`язано Приватне сільськогосподарське підприємство «Дом» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, площею 8,5575 га, кадастровий номер :01:024:0001, яка належить останній на праві власності.

Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства «Дом» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1813 (одна тисяча вісімсот тринадцять) грн. 06 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПСП «ДОМ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та направити справу на розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, з приводу того, що договір оренди спірної земельної ділянки був припинений саме 06.02.2013 року, оскільки це суперечить ЗУ «Про оренду землі» та умовам договору оренди. Крім того, оскільки наразі в Чернігівському районному суді працює лише один суддя Богослов А.В., рішення у справі підлягає скасуванню (з наведених підстав) та направленню до іншого суду за визначеною підсудністю для подальшого розгляду.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . За життя останньому належала земельна ділянка, кадастровий номер :01:024:0001, площею 8,5575 га, розташована на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області.

ОСОБА_2 з ПСП «ДОМ» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки від 25.08.2008, зареєстрований 27.10.2008. Згідно п.8 Договору строк його дії складав 8 років, тобто до 27.10.2016.

До закінчення строку дії договору, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 помирає орендодавець ОСОБА_2

21.09.2018 позивач, як дочка померлого ОСОБА_2 , отримує свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННК №601189 і в той же день за нею реєструється право власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №138697640 від 21.09.2019.

ОСОБА_1 направила ПСП «Дом» лист від 18.01.2019, в якому зазначила, що не бажає продовжувати орендні відносини з відповідачем та просила повернути земельну ділянку.

Відповідач листом від 01.02.2019 відповів, що договір оренди земельної ділянки від 25.08.2008 є поновленим з позивачем, оскільки остання з часу отримання земельної ділянки у власність 21.09.2018, не виразила бажання припинити договір, та наполягав на укладенні додаткової угоди до договору оренди землі від 28.08.2008.

Задовольняючи позовні вимоги про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходи з того, що пунктом 37 договору оренди земельної ділянки від 25.08.2008 передбачалося, що договір припиняється у випадках передбачених законом. В силу ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладений між ПСП «Дом» та ОСОБА_2 був припинений ІНФОРМАЦІЯ_1, в день смерті орендодавця ОСОБА_2 , а тому відповідач не має на теперішній час жодних правових підстав для користування земельною ділянкою.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Суд першої інстанції, помилково застосував до даних правовідносин ч. 1 ст. 7 та п. 4 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», дійшовши до хибного висновку про припинення договору оренди землі в день смерті орендодавця ОСОБА_2 .

Так, вказані норми закону регулюють правовідносини за договором оренди землі у разі смерті саме орендаря земельної ділянки. У правовідносинах, які виникли між сторонами у цій справі померла особа - ОСОБА_2 був орендодавцем (ст. 4 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування) не є підставою для припинення договору оренди, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до п. 40 Договору оренди землі перехід права власності на земельну ділянку до другої особи як може, так і не може бути підставою для розірвання договору (а.с.38). Тобто сторони не визначили чітко цю обставину, як підставу для розірвання договору.

При цьому відповідно до п. 37 Договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку на який його було укладено. За п. 8 Договору його було укладено на 8 років. Відповідно державну реєстрацію вказаний договір пройшов 27.10.2008 року (а.с.39). Таким чином дія договору припинилась 28.10.2016 року.

Відповідно до ст.33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із:

власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності);

уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку.

Згідно з положеннями ст. 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується у судовому порядку.

За статтею 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 319, 373 ЦК України власник самостійно визначає спосіб та порядок користування та розпорядження належною йому власністю, зокрема на свій розсуд обирає контрагента за договором та визначає умови договору з ним.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про оренду землі", зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Таким чином, відповідно до ст. ст. 319, 626 ЦК України реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Крім того, ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстави, передбаченої ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендар продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Орендар не надав доказів про виконання ним всіх вказаний в законі умов для поновлення договору оренди враховуючи також те, що орендодавець повідомив письмово про свою відмову в поновленні договору оренди, і додаткову угоду не підписав.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене при дотриманні процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

В даному спорі встановлено, і вказана обставина відповідачем не спростована, що на момент набуття права власності в порядку спадкування позивачка не була обізнана з умовами договору стороною якого вона не була, і вже після ознайомлення з ним вона категорично заперечила письмово про поновлення договору на новий строк і до цього часу не уклала додаткову угоду.

Частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Відповідач не оскаржив в суді відмову спадкоємця на укладення додаткової угоди про поновлення договору. Тому з врахуванням того, що така угода є обов`язковою, вона стороною не підписана, а тому відсутні жодні правові підстави для користування відповідачем земельною ділянкою, яка належить на праві власності позивачці.

При цьому колегія суддів, також зазначає, що відповідно до Закону України "Про оренду землі" укладання договору оренди не може бути примусом і передбачає право, а не обов`язок на переукладання договору оренди, ураховуючи при цьому положення ст. ст. 6, 627 ЦК України щодо свободи договору, укладання його при наявності вільного волевиявлення особи, непорушність права власності та здійснення при цьому права власником відповідно до закону на власний розсуд, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, необхідності згоди обох сторін при укладенні чи зміні договору.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо задоволення вимог позивача, між тим з наведених вище підстав рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «ДОМ» задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 01 липня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав задоволення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 06 листопада 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

Г.С. Подліянова

О. З. Поляков