Справа № 496/4394/18
Провадження № 2/496/626/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пендюри Л.О.

за участю секретаря - Богдан Ю.В.

сторін - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

представників - ОСОБА_14 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що йому згідно договору дарування від 13.11.2002 року належить вказаний житловий будинок з надвірними спорудами, у якому зареєстрована відповідачка - ОСОБА_1 його колишня дружина, але у зазначеному будинку не проживає з лютого 2016 року по теперішній час та її особистих речей в будинку немає. Перешкод у проживанні та користуванні вказаним будинком він не чинив. Посилаючись на те, що відповідачка без поважних причин не проживає в його будинку понад один рік, а тому просить суд визнати її втратившою право користування вказаним будинком.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить відмовити йому у задоволені позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити її у вказаний будинок.

Свої вимоги мотивує тим, що вони перебували з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 1992 року, який було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.06.2016 року. За час сумісного проживання з ОСОБА_2 вона зареєструвалася у вказаному будинку та проживала разом з ним і вела спільне господарство. За рахунок спільних коштів вони реконструювали даний будинок більше ніж на сто відсотків і вона звернулася до суду з позовом про встановлення порядку користування даним житловим будинком. З 2016 року вона дійсно не проживає у зазначеному будинку, але зазначила, що добровільно будинок не залишала, а ОСОБА_2 її змусив покинути його, так як неодноразово застосовував до неї фізичне насилля та виганяв з будинку.

ОСОБА_2 в судовому засіданні свої вимоги підтримав та просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , так як ОСОБА_1 не проживає в ньому з 2016 року за власним бажанням, залишила їх неповнолітню дитину разом з ним та поїхала. Відповідачка уходила з будинку 2-3 рази на рік, а через деякий час поверталась. В подальшому він подав позов до суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , так як вона покинула сім`ю. Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнав та запевняв, що будь-якого фізичного насилля до ОСОБА_1 він не застосовував. За 23 роки спільного проживання жодної заяви на нього до правоохоронних органів не надходило з приводу насилля по відношенню до дружини.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, а у зустрічному позові ОСОБА_1 просила відмовити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнала та пояснила, що у вказаному будинку вона дійсно не проживає 3 роки, але не з власної волі. Вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі відбудовували вказаний будинок, але ОСОБА_2 часто бив її, у зв`язку з чим вона вимушена була піти з будинку. В первісному позові про визнання її втратившою право користування житловим будинком просила відмовити та вселити її в цей будинок, так як вона вкладала власні кошти в його відбудову. Вона зверталась до суду з позовом про встановлення порядку користування даним житловим будинком проте їй в позові було відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, а на зустрічних позовних вимогах наполягав.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_1 вони працювали разом на одній роботі та є давніми знайомими. ОСОБА_1 часто не з`являлася на роботу, а потім приходила із синцями, пояснюючи, що її побив чоловік ОСОБА_2 та вигнав з будинку, через що вона вимушена була жити у своєї сестри певний проміжок часу. Такі ситуація траплялися часто. ОСОБА_1 хотіла зберегти сім`ю.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що знайома з сторонами по справі близько 15 років. Неодноразово була у них в гостях. Знає зі слів ОСОБА_1 , що її чоловік часто ображав та бив її, через що остання була вимушена проживати у своєї матері.

Свідок ОСОБА_7 рідна сестра ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що три роки тому вона чекала ОСОБА_1 у гості і та прийшла до неї побита та сказала, що її побив чоловік та вигнав з будинку, через що вона залишилася на деякий період проживати у неї. Вона радила своїй сестрі розлучитися з ОСОБА_2 , на що та відмовлялася і казала, що хоче зберегти сім`ю. Причину побиття чоловіком сестри вона не знає. Бійок при ній не було.

Свідок ОСОБА_8 рідна сестра ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що позивач часто бив свою дружину ОСОБА_1 Вона радила сестрі розвестись з чоловіком.

Свідок ОСОБА_9 сестра ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 розповідав їй, що розірвав шлюб із ОСОБА_1 , так як вона пішла з будинку у 2016 році та покинула його з дитиною. З яких причин ОСОБА_1 пішла від ОСОБА_2 вона не знає, про те знає, що вони часто сварились та ОСОБА_1 часто уходила з дому.

Свідок ОСОБА_10 сусідка сторін в судовому засіданні пояснила, що останні три роки ОСОБА_1 не проживає у будинку ОСОБА_2 Вона не бачила побитою ОСОБА_1 і вона до неї не як до медичного працівника не зверталась.

Свідок ОСОБА_11 мати ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що дружина її сина ОСОБА_1 часто приїздила до неї, слідів побиття на її тілі вона не помічала, про обставини побиття їй нічого не відомо. Також вказала, що ОСОБА_1 на одну - дві неділі могла залишати дитину на свого чоловіка, а сама уходила з будинку.

Свідок ОСОБА_12 брат ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він ніколи не чув, щоб його брат ОСОБА_2 виганяв колишню дружину ОСОБА_1 з будинку. Знає про те, що ОСОБА_1 могла зібрати речі та поїхати десь на тиждень і більше, а потім позивач забирав її. ОСОБА_1 ніколи не жалілася на його брата. Був випадок, коли він качав їх сина якому на той момент було приблизно 2-2,5 років та кинув його на диван, де лежала ОСОБА_1 , яка підвинулась і дитина зламала їй ніс. Знає, що за час спільного проживання відповідачка уходила від позивача 4 рази з невідомих йому причин.

Свідок ОСОБА_13 знайома сторін в судовому засіданні пояснила, що вони товаришували сім`ями понад 20 років, часто відпочивали разом та за весь час спілкування двічі помічала на синці у ОСОБА_1 , які остання пояснювала побиттям чоловіка через ревнощі. ОСОБА_2 добре відносився до ОСОБА_1 , але остання вирішила піти від чоловіка, так як їй набридли постійні сварки та скандали. Вважає, що чоловік просто так її не бив, на це були причини.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.1992 року, який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.06.2016 року було розірвано (а.с.10).

ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно договору дарування серії ВАВ № 799530 від 13 листопада 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С. (а.с.5).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право власності позивача на вказаний будинок не зареєстровано у встановленому законом порядку, про те суд вважає вказаний будинок як житло виходячи з положень 1 протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Сторони зазначають, що будинок АДРЕСА_1 використовується як житло з 1992 року, а тому враховуючи практику Європейського суду з прав людини та 1 протоколу до Конвенції, суд вважає вказаний будинок як житло.

ОСОБА_1 зареєстрована у вищезазначеному будинку, відповідно до довідки Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області від 27 листопада 2018 року № 2373 (а.с.34).

Згідно актів депутата Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.02.2017 року та 14.04.2017 року ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку з 2016 року (а.с.7-8). Непроживання в будинку позивача протягом 3-х років не заперечувала в судовому засіданні і відповідачка.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Порядок користування житлом та втрати такого права також врегульовано ст. 72, 156 ЖК України.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, а ч. 4 вказаної статті зазначає, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки, в тому числі особи, які припинили сімейні відносини) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, тобто не мають статусу співвласника житлового приміщення.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення протягом вказаного строку.

З рішення Біляївського районного суду від 27.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про поділ рухомого майна були задоволені, а в позовних вимогах про встановлення порядку користування житловим будинком АДРЕСА_1 та присадибною земельною ділянко залишено без задоволення. (а.с. 50-56).

Вказане рішення постановою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2018 року в частині відмови в позовних вимогах в порядку користування будинком залишено без змін. (а.с. 57-64)

Вказані рішення свідчать про те, що відповідачка мала намір проживати та вселитись в будинок АДРЕСА_1 .

Суд вважає, що відповідачка з 2016 року не проживала в будинку АДРЕСА_1 з поважних причин, оскільки пішла з будинку із-за постійних сварок з чоловіком та вчинення ним домашнього насилля до неї, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , які є родичами та знайомими відповідачки, з якими вона спілкувалася та могла повідомити про свої сімейні стосунки з відповідачем.

Відсутність звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів на домашнє насильство, на що звертає увагу позивач, суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні виходячи з показів свідків допитаних в судовому засіданні. Крім цього, звернення до правоохоронних органів про домашнє насилля це право особи, яке вона може реалізовувати виходячи з особистих міркувань.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в первісному позові ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 втратившою право користування житловим будинком АДРЕСА_1 слід відмовити, оскільки вона з 2016 року в ньому не проживає з поважних причин.

Оскільки ОСОБА_1 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , а припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування цим будинком, а тому суд вважає можливим зустрічні позовні вимоги задовольнити та вселити ОСОБА_1 у вказаний будинок.

Керуючись ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - задовольнити.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 30 липня 1996 року вселити в житловий будинок АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня отримання його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Л.О. Пендюра

Повне судове рішення складено 05.11.2019 року.