справа № 754/5687/19 головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та тимчасово окуповану території неповнолітньої дитини без дозволу батька до досягнення дитиною повноліття, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просиланадати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, на виїзд з тимчасово окупованої території України (м. Сімферополь Автономної Республіки Крим), на в`їзд на тимчасово окуповану територію України (м. Сімферополь Автономної Республіки Крим) малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до досягнення дітьми 16 років, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_3 по ОСОБА_3 та до ІНФОРМАЦІЯ_5 по ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 липня 2008 року сторони уклали шлюб, від якого мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом з дітьми на тимчасово окупованій території України, а саме в місті Сімферополь Автономній республіці Крим. Останнє відоме місце проживання відповідача в місті Сімферополь. Наразі, у позивача є необхідність в оформленні дітям довідок переселенця, дитячих закордонних паспортів громадянина України, влаштування до дошкільного закладу на підконтрольній території України. Необхідним є також провідати матір позивача та бабусю дітей ОСОБА_9 , яка проживає в місті Нова Каховка Херсонської області. Відповідач не бажає їхати до підконтрольної території України та надавати дозвіл на виїзд дітей, контакти з ним втрачені. Позивач позбавлена можливості виїхати з дітьми з окупованої території через відсутність дозволу на виїзд дітей у її супроводі без батька. ОСОБА_1 також не має можливості поїхати за кордон з дітьми на оздоровлення, так як батько невідомо де знаходиться та не дає дозволу позивачу на виїзд з дітьми.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що на даний час є потреба в оформленні довідки переселенця, дитячих закордонних паспортів громадянина України, влаштуванні дітей до дошкільного закладу на підконтрольній території України, провідуванні бабусі. Однак, з відповідачем втрачені контакти, він не бажає їхати до підконтрольної території України та в подальшому надавати дозвіл на виїзд дитини. Відповідач перешкоджає своїм малолітнім дітям пересуватися по території України та виїжджати з її межі. У матеріалах справи є письмова заява відповідача, якого позивач просила визнати позов, на що він погодився та відправив листа до суду з заявою про визнання позову. Однак, суд першої інстанції не врахував дану обставину. Суд також порушив вимоги Закону України «Про охорону дитинства», адже фактично порушив права дітей на вільне пересування та розвиток. Суд невірно розтлумачив пункт 5.1.2 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення. Виїзд з непідконтрольної території на території України не вимагає дотримання вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, який зареєстровано 25 липня 2008 року в Відділі реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 652 (а.с.24).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-15).

Згідно з довідкою про реєстрацію № 1/2489 від 25 березня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та достатніх доказів дійсного наміру на тимчасовий виїзд дітей з окупованої території України та в`їзду до неї, необхідності такого виїзду, тобто, того, що діти потребують оздоровлення чи спілкування із рідними позивача, та що вказані виїзди будуть сприяти найкращим інтересам дітей. Позивачем не надано доказів про звернення до відповідача із проханням надання останнім згоди на виїзд дітей з окупованої території України та в`їзду до неї із визначенням мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на вказаній території до подання вказаного позову до суду, а також доказів відмови відповідача у наданні такого дозволу, оформленого у встановленому законом порядку на виїзд дітей, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дітей за кордон через встановлену законом процедуру. З електронного листа від 19 червня 2019 року, відправником якого вказаний відповідач ОСОБА_3 , вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Обставини відсутності у відповідача коштів для виїзду на територію України для оформлення дозволу не є підставою для задоволення позовних вимог. Враховуючи можливість позасудового вирішення спірного питання, суд не прийняв визнання відповідачем позовних вимог, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону та може призвести до порушення прав малолітніх дітей на участь батька в їх вихованні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з вимогами статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що вона разом з малолітніми дітьми проживає на тимчасово окупованій території, а саме в місті Сімферополь Автономної Республіки Крим. Останнє відоме місце проживання відповідача також в місті Сімферополь. У позивача є необхідність у виїзді разом з дітьми на підконтрольні Україні території з метою оформлення дітям довідок переселенця, дитячих закордонних паспортів громадянина України, влаштування до дошкільного закладу, а також відвідування бабусі. Відповідач не надає згоду на виїзд дітей у супроводі матері.

Відповідно до ст. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 367 від 04 червня 2015 року виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, законом визначено порядок виїзду за межі України малолітніх дітей з одним із батьків, з яким проживає дитина. Вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та тимчасово окуповану території малолітніх дітей без дозволу батька до досягнення ними повноліття у судовому порядку можливе у разі не врегулювання спору батьками у досудовому порядку. Позивач не надала доказів того, що вона зверталася до батька малолітніх дітей у порядку, визначеному ст. 157 СК України, тобто, інформувала його про тимчасовий виїзд дітей, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстровані за однією адресою. Доводи позивача про необізнаність місця знаходження батька дітей спростовуються доводами апеляційної скарги, в якій позивач зазначає, що вона зверталася до відповідача та просила його визнати позов, на що останній погодився, направивши до суду заяву про визнання ним позовних вимог.

Так, у матеріалах справи міститься заява від 16 червня 2019 року, яка надійшла до суду від імені відповідача ОСОБА_3 . У вказаній заяві зазначено, що наразі ОСОБА_3 постійно проживає у Республіці Крим РФ, бажання у нього їхати до України немає, як і грошей. Діти проживають разом з матір`ю, а з ним вони не проживають. У зв`язку з тим, що діти повинні повноцінно розвиватися та подорожувати, вважає доцільним позов.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами відсутній спір щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та тимчасово окуповану території малолітніх дітей без дозволу батька. Так, судом встановлено, що батько не заперечує щодо виїзду дітей, однак, з його слів письмову згоду він не має можливості надати у зв`язку з відсутністю у нього бажання їхати в Україну та відсутністю коштів.

Разом з тим, чинним законодавством передбачено, що суд надає дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, якщо останній не надає згоду на такий виїзд.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.