Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 480/2084/15-ц

провадження № 61-23760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом - публічне акціонерне товариство

«Альфа-Банк»,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Шаронової Н. О., та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 17 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічними позовом

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

(далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2014 року між

ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500960722, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 46 028,54 грн зі сплатою 15,99% за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 25 вересня 2019 року.

Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом у сумі 45 010,30 грн, заборгованість за

процентами - 2 760,28 грн, за комісією - 4 631,87 грн та штраф у розмірі 1 800 грн за систематичне порушення зобов`язань.

За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Альфа-Банк» із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування вимог зустрічного позову посилалася, що оспорюваний кредитний договір укладений між нею та ПАТ «Альфа-Банк» за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, її волі, порушує її права та законні інтереси.

Вказувала, що договір зі сторони банку підписано невідомою особою, найменування, посаду та повноваження якої не зазначено.

ПАТ «Альфа-Банк» не визначено особу, яка є підписантом розділів № 1 та № 2 зі сторони банку та не визначено її повноваження. Також вважала недоведеним факт підписання сторонами двох складових частин

договору - розділу № 1 та розділу № 2. На її думку, договір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності та розумності), порушує її права гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин просила визнати недійсним кредитний договір № 500960722 від 24 вересня 2014 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області

від 17 лютого 2016 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області

від 12 жовтня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 54 202,45 грн, з яких: 45 010,30 грн - заборгованість за кредитом;

2 760,28 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;

4 631,87 грн - заборгованість за комісією; 1 800 грн - штраф.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримавши кредит, не виконує зобов`язання за кредитним договором в частині погашення основної заборгованості, процентів та комісії. Внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 порушує його умови, права позивача за первісним позовом та вимоги статті 526 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення первісного позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що сторони оспорюваного договору досягли згоди з усіх істотних його умов, договір укладено в письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла про додаткові умови, щодо яких необхідно досягти згоди. Також суд першої інстанції врахував виконання банком своїх зобов`язань за вказаним договором у повному обсязі, факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його часткове виконання.

Крім того суд першої інстанції вважав безпідставними доводи позивача щодо отримання неповної інформації про умови кредитування та несправедливість умов договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність умов оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, тому відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня

2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції були правильно встановлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені обґрунтовані висновки по суті позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять правових підстав для скасування або зміни рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 480/2084/15-ц з Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 480/2084/15-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що банком не надано належних та допустимих доказів отримання нею кредитних коштів. Пунктом 2.4 кредитного договору визначено, що кредитні кошти повинні бути надані позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2014 року № 500487016 на рахунок

№ НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк». Разом з тим, у виписці за особовим рахунком, якою банк обґрунтовував перерахування коштів, рахунок заявника вказано як № НОМЕР_2 . Суди попередніх інстанцій не перевірили вказані обставини та не врахували, що доказів перерахування коштів на рахунок визначений кредитним договором банк не надав.

Заявниця також вказувала на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з неї комісійної винагороди за управління кредитом, оскільки пункт 2.8 кредитного договору, яким визначено нарахування такої комісії, не відповідає вимогам законодавства, тому вимога про стягнення комісії, визначеної цим пунктом договору, задоволенню не підлягає.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 березня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500470880.

24 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до банку з клопотанням про оформлення нового кредиту в сумі 46 028,54 грн для погашення заборгованості за кредитним договором № 500470880.

Цього ж дня нею підписано анкету-заяву на отримання кредиту за продуктом «Рефінансування споживчих та готівкових кредитів», де викладено повну інформацію про умови кредитування.

Також суди встановили, що 24 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» в особі Яковунець В. А., яка діяла на підставі довіреності № 140911ВД

від 11 вересня 2014 року та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 500960722.

Згідно з пунктом 1 кредитного договору розділ № 1 «Базові умови кредитування» цей договір складається з двох розділів, - розділ № 1 «Базові умови кредитування» та розділ № 2 «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід`ємну частину цього договору. Використання в подальшому тексті терміну «договір» означає розділ № 1 та розділ № 2 у сукупності, а також усі додатки до нього.

Суди також встановили, що відповідно до пунктів 2.1-2.3 пункту 2 кредитного договору розділ № 1 «Базові умови кредитування»

ПАТ «Альфа-Банк» зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит у сумі 46 028,54 грн зі сплатою 15,99% річних за користування кредитом на строк до 25 вересня 2019 року, яка є датою остаточного повернення кредиту та датою припинення нарахування процентів і комісій.

Порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та його невід`ємною частиною (пунктом 2.6 кредитного договору розділ № 1 «Базові умови кредитування») та підписаний сторонами.

Суди встановили, що відповідач свої зобов`язання виконувала неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 09 вересня 2015 року становила 54 202 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 45 010,30 грн, заборгованість за

процентами - 2 760,28 грн, за комісією - 4 631,87 грн та штраф за систематичне порушення боржником зобов`язань зі сплати

кредиту - 1 800 грн.

Також судами встановлено, що 21 вересня 2015 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про досудове врегулювання спору та повернення 54 202,45 грн у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на час укладення кредитного договору нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1,

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що

пунктом 2.8 кредитного договору передбачено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,29% за період з першого місяця користування кредитом по шістдесятий місяць його користування, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону і правову позицію Верховного Суду України не врахували та дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованість по комісії за управління кредитом.

Доводи касаційної скарги про безпідставне стягнення комісії за управління кредитом вказують на існування підстав для скасування судових рішень у цій частині.

Разом із тим, суди дійшли правильного висновку про те, що оскільки взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконувала, то з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 23 лютого 2016 року, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами та штрафу, що розраховані банком відповідно до вимог закону і умов кредитного договору.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів перерахування коштів на рахунок визначений пунктом 2.4 кредитним договором спростовується висновками апеляційного суду, який із виписки по особовому рахунку відповідача за період з 24 вересня 2014 року по 09 вересня 2015 року, встановив, що з відкритого на ім`я ОСОБА_1 рахунку

№ НОМЕР_3 на їх ж рахунок № НОМЕР_2 було перераховано кошти у сумі 46 028,54 грн (призначення платежу - надання кредиту за кредитним договором № 500960722 від 24 вересня 2014 року).

Після чого із вказаного рахунку кошти в сумі 46 028,54 грн перераховано на рахунок № НОМЕР_1 визначений пунктом 2.4 кредитного договору із призначенням платежу - перерахування коштів для погашення заборгованості за кредитним договором № 500470880 від 24 березня

2014 року.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність рішення судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення первісного позову, то відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність судових рішень, ухвалених у іншій частині, касаційний суд не перевіряє.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині стягнення комісії за управління кредитом допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в

позові - на позивача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості з комісії у сумі 4 631,87 грн, що становить 8,55%

від суми заборгованості за кредитним договором та відмову у цій частині у задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк», з останнього на користь

ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 166,39 грн, що становить 8,55% від сплаченого заявником судового збору за подання апеляційної скарги та судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 174,95 грн, що становить 8,55%

від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Крім того, оскільки касаційним судом рішення судів попередніх інстанцій скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача комісії, внаслідок чого зменшено суму стягненої заборгованості, судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1 113,86 грн, що складає 91,45% суми стягнутого судом першої інстанції судового збору.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин розмір судового збору, який підлягав стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» пропорційно задоволених позовних вимог складає 1 113,86 грн, і з відрахуванням належного ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг пропорційно задоволення їх вимог, підлягає зменшенню до 722,52 грн (1 113,86 грн - (166,39 + 174,95)).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області

від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» комісії в розмірі 4 631,87 грн скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області

від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, стягнутого на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», із 1 218 грн до 722,52 грн.

В іншій частині рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович