ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року

м.Суми

Справа №573/546/19

Номер провадження 22-ц/816/4010/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлов І. В.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника третьої особи начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Букіна Олександра Петровича - Конєва Олексія Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 28 травня 2019 року в складі судді Терещенко О.І., ухваленого в м. Білопілля, повний текст якого складений 03 червня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: начальник виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», Первинна профспілкова організація Сумської вагонної дільниці, який в подальшому уточнив, про поновлення процесуального строку для звернення з позовом до суду, про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 14 червня 2010 року він був прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії АТ «Українська залізниця».

Наказом від 04 березня 2019 року за № 14 його звільнено за ініціативою власника за п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто, за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Причиною звільнення в оскаржуваному наказі зазначено те, що під час перевірки поїзда № 59 сполученням «Харків - Одеса», де він працював провідником, у вагоні № 13/20929 було виявлено пасажира без проїзних документів на місці № 53, який проїжджав від ст. Кременчук до ст. Полтава. Вважав зазначений наказ незаконним, оскільки він не перевозив безквиткового пасажира, так як це був проводжаючий, який не встиг вийти з вагона. Крім того, позивач послався на те, що його посада не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а договір про повну матеріальну відповідальність від 14 червня 2010 року за № 510 був укладений з ним з метою збереження матеріальних цінностей, які знаходяться в пасажирському вагоні і належать Сумській вагонній дільниці. Позивач вказав і на те, що його звільнення відбулось без згоди профспілкового комітету, який надав обґрунтовану відмову у звільненні на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. Також, уточнивши позовні вимоги, позивач зазначив, що при звільненні відповідач не вручив йому копію наказу №87/ОС від 04 березня 2019 року і про його існування він дізнався тоді, коли отримав від відповідача відзив на позов, тому вважає, що процесуальний строк на звернення з позовом до суду був ним пропущений з поважних причин.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд поновити процесуальний строк на звернення до суду з даним позовом, визнати протиправними та скасувати наказ №14 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів ОСОБА_1 за п.2 ст.41 КЗпП України» та наказ (розпорядження) №87/ОС від 04 березня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)», поновити його на посаді провідника пасажирських вагонів у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з 04 березня 2019 року, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2019 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду з позовною вимогою про скасування наказу №87/ОС від 04 березня 2019 року.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» №14 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України».

Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» №87/ОС від 04 березня 2019 року про звільнення провідника пасажирських вагонів ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирських вагонів виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з 05 березня 2019 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 25558 грн 26 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3000 грн за надання правничої допомоги.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1536 грн 80 коп.

Вказане рішення суду відповідач АТ «Українська залізниця» оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції помилково поновив позивачу строк для звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу № 87/ОС від 04 березня 2019 року та безпідставно прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, яка по суті є доповненням позову новою вимогою. Також, на думку відповідача, суд першої інстанції в порушення процесуального законодавства поклав на нього обов`язок по доказуванню обставин правомірності звільнення позивача з роботи, порушивши, тим самим, принцип змагальності сторін судового процесу. Зокрема, як зауважив відповідач, акт форми ЛУ-4 Г № 008894 від 11 лютого 2019 року про перевезення провідником пасажирських вагонів ОСОБА_1 безквиткового пасажира був підписаний самим позивачем. При цьому, ніяких зауважень при підписанні вказаного акта останній не вказав. До того ж, на думку відповідача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що місце № 53 вагона № 13 поїзда сполученням «Харків - Одеса», в якому було виявлено безквиткового пасажира, призначено для зберігання постільних речей і реалізація квитків на ці місця не здійснюється. Крім того, у разі наявності конфліктної ситуації позивач мав викликати наряд поліції, чого не зробив, тому відповідач вважає доведеним факт перевезення позивачем безквиткового пасажира, ураховуючи, що провідник є матеріально-відповідальною особою. Відповідач також вважає, що профспілковий орган надав згоду на розірвання трудового договору з позивачем, оскільки письмово не повідомив роботодавця про прийняте ним рішення у триденний строк з дня його прийняття. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив поновити його на роботі саме з 04 березня 2019 року, а не з 05 березня 2019 року, а також не вказав в оскаржуваному рішенні про розмір стягнутої на користь позивача заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Від позивача ОСОБА_1 в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного АТ «Українська залізниця» Букіна О.П. Конєва О.М. про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця», який із 27 грудня 2018 року перейменовано на виробничий підрозділ Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» (а. с. 10-11, 91).

Наказом від 04 березня 2019 року за № 87/ОС позивача було звільнено з роботи з посади провідника пасажирського вагона на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці за № 10 (а.с. 10-11, 95).

Також, 04 березня 2019 року начальник виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» видав наказ № 14 «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України» (а.с. 92-94).

Підставою для звільнення ОСОБА_1 у наказі про його звільнення зазначено акт форми ЛУ-4 Г від 11 лютого 2019 року та рішення профкому, оформлене протоколом від 19 лютого 2019 року за № 6.

В акті форми ЛУ-4 Г від 11 лютого 2019 року йдеться про те, що 11 лютого 2019 року на дільниці Кременчук - Полтава комісією ЦВА було здійснено перевірку поїзда № 60 сполученням «Одеса - Харків» та виявлено, що у вагоні № 13/20929 провідник пасажирських вагонів ОСОБА_1 допустив перевезення 1 пасажира без проїзних документів на місці № 53, який проїжджав від ст. Кременчук до ст. Полтава. З пасажира стягнуто тариф за проїзд по квитанціях ГУ - 57 № 003695 на загальну суму 61 грн 46 коп. Штраф пасажир відмовився оплачувати із-за відсутності грошових коштів (а.с. 68).

З письмових пояснень позивача від 11 лютого 2019 року вбачається, що з 07 лютого 2019 року по 11 лютого 2019 року він обслуговував вагон № 13/20929 поїзда № 59/60 сполученням «Харків - Одеса». На станції Кременчук він здійснював посадку пасажирів до вагона і після відправлення поїзда ним було виявлено, що з пасажиром залишився проводжаючий, який не вийшов із вагона. Між вказаними особами виникла сварка, свої стосунки вони з`ясовували в тамбурі вагона і на його прохання залишити вагон вони не реагували (а.с. 69).

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці від 19 лютого 2019 року за № 06 було відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 18-25).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що накази про звільнення позивача з роботи є неправомірними, так як при цьому були порушенні норми трудового законодавства, тому дійшов висновку про поновлення позивача на роботі з 05 березня 2019 року, а не з 04 березня 2019 року, як той просив, ураховуючи, що день звільнення був останнім робочим днем позивача. Також суд поновив останньому процесуальний строк для звернення до суду з вимогою про скасування наказу відповідача від 04 березня 2019 року за № 87/ОС, пославшись на поважність цього, а також стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто, з 05 березня 2019 року по 28 травня 2019 року у сумі 25558 грн 26 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини 1 статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних із таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер із наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, і що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Саме такого висновку щодо застосування відповідних норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 320/7547/17, який відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається з укладеного з позивачем договору про повну матеріальну відповідальність від 14 червня 2010 року за № 510, останній повинен забезпечити схоронність доручених йому власником матеріальних цінностей.

При цьому, умовами вказаного договору передбачено, що відповідальність працівника настає лише за пряму дійсну шкоду, в межах та в порядку, установленому законодавством, та за умови, що така шкода завдана винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівника не може бути покладено відповідальність за шкоду, що виразилась у виді не отриманих підприємством доходів (а. с. 27).

У той же час, пунктом 8.1 Інструкції провідника пасажирських вагонів, затвердженої Наказом Міністерства транспорту України від 01 вересня 2003 року за № 234-Ц, передбачено, що провідник несе матеріальну відповідальність за втрату та пошкодження бланків суворої звітності, грошової виручки, переносних радіостанцій, апаратів РРО, а також внутрішнього обладнання вагона відповідно до чинного законодавства та умов контракту.

Також, у пункті 8.2.1 вказаної Інструкції йдеться про те, що провідник несе дисциплінарну відповідальність згідно з законодавством про працю та Положенням про дисципліну працівників залізничного транспорту за порушення трудової дисципліни та посадових обов`язків у разі перевезення безквиткових пасажирів та надлишкової ручної поклажі (а.с. 28-35).

З урахуванням вищенаведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що до повноважень провідника пасажирських вагонів, посаду якого займав позивач на день звільнення, не входить безпосереднє обслуговування грошових коштів та цінностей, наданих під звіт. Зазначені операції не становили основний зміст його трудових обов`язків, а договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з позивачем 14 червня 2010 року, не є належним доказом того, що позивач був звільнений з дотриманням вимог закону, оскільки посадовою інструкцією провідника передбачено, що він несе матеріальну відповідальність за втрату та пошкодження бланків суворої звітності, грошової виручки, переносних радіостанцій, апаратів РРО, а не за проїзд безквиткових пасажирів.

До того ж, умовами вказаного договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що на працівника не може бути покладено відповідальність за шкоду, що виразилась у виді не отриманих підприємством доходів, а як зазначено в наказі відповідача від 04 березня 2019 року за № 14 підставою для втрати довір`я до позивача з боку відповідача стали результати ревізії поїзда, де працював позивач, під час якої було виявлено безквиткового пасажира і зазначено, що у випадку, якщо б така ревізія не відбулась, то неправомірними діями позивача АТ «Укрзалізниця» були б нанесені збитки, що виразились у перевезенні безквиткового пасажира на загальну суму 61 грн 46 коп., що складаються з вартості квитка від ст. Кременчук до ст. Полтава (а.с. 92-94), тобто, що підприємство не отримало б доходу від продажу вказаного квитка.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про доведеність факту перевезення безквиткового пасажира позивачем, як провідником, який є матеріально відповідальною особою, так як матеріалами справи доведено, що позивач не є матеріально відповідальною особою за перевезення безквиткових пасажирів.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову у зв`язку з відсутністю попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач на його звільнення.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. Лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 324/1785/17.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації Сумська вагонна дільниця, оформлене протоколом від 19 лютого 2019 року, яким відмовлено у наданні дозволу про розірвання договору з позивачем, є обґрунтованим, оскільки в ньому зазначено, що адміністрацією не враховано пояснень позивача, а також відсутні підтвердження нанесення ним збитків АТ «Українська залізниця».

Доводи апеляційної скарги про пропуск профспілковою організацією строку повідомлення відповідача про прийняте рішення, у зв`язку з чим останній вважає, що отримав згоду на розірвання трудового договору з позивачем не заслуговують на увагу колегії суддів, так як з протоколу засідання профспілкового комітету від 19 лютого 2019 року за № 06 вбачається, що на засіданні були присутні запрошені від адміністрації відповідні посадові і службові особи: головний інженер ОСОБА_3 та ст. майстер резерву провідників ОСОБА_4. (а.с. 18-25). При цьому, на думку колегії суддів, відповідач не довів обставин того, що прийняте профспілковою організацією рішення було отримане ним з порушенням строку, встановленого ст. 43 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується також і з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення пропущеного позивачем процесуального строку на оскарження наказу № 87/ОС від 04 березня 2019 року, так як в порушення вимог частини 2 статті 47 КЗпП України копія вказаного наказу не була вручена позивачу в день його звільнення з роботи.

Крім того, на думку колегії суддів, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що подана позивачем заява під час розгляду справи в суді першої інстанції є заявою про збільшення позовних вимог, а не заявою про зміну предмету та підстави позову, з огляду на те, що вказана вимога пред`явлена позивачем в контексті позовних вимог щодо його незаконного звільнення і поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, змінивши дату поновлення позивача на роботі, вийшов, тим самим, за межі позовних вимог є безпідставними, так як визначення судом першої інстанції дати, з якої позивач підлягає поновленню на роботі входить до безпосередньої компетенції суду.

Відтак, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції на підставі частини 2 статті 235 КЗпП України стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого розрахував відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Щодо розміру стягнення середнього заробітку, то зі змісту апеляційної скарги не вбачається, що відповідач його оспорює.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і про те, що суд першої інстанції не вказав суму заробітної плати, що підлягає стягненню у межах суми платежу за один місяць, висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову не спростовують і не є підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Ураховуючи, що рішення суду про часткове задоволення позовних вимог залишено без змін, тому відсутні підстави для компенсації відповідачу судового збору, понесеного ним за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 28 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

І.В. Орлов