Дата документу 23.07.2019 Справа № 337/2943/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2943/18
Провадження №22-ц/807/1975/19
Головуючий в 1-й інстанції - Нещеретна Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарВащенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у липні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в якому просив визнати договори довічного утримання від 16 лютого 2015 року укладені між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсними в частині передачі у власність ОСОБА_3 квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 ., та виселити ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. В позові зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали законних підстав для відчуження спірної квартири ОСОБА_3 , а що стосується виселення ОСОБА_3 , то зазначив, що його проживання у спірній квартирі є незаконним через незаконність договорів відчуження квартири.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними договори довічного утримання укладені 16 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрованим в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність ОСОБА_3 квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами квартири і відповідно до рішення суду їх було позбавлено житла. Під час розгляду справи відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, не були допитані свідки, з`ясовані суттєві обставини у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2011 року дядько позивача ОСОБА_5 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 , та зняття його з реєстрації.

Заочним Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2011 року позов задоволено.

Після вищезазначених подій, дядьком ОСОБА_2 - ОСОБА_5 було подано заяву про приватизацію квартири, і в подальшому прийнято рішення про передачу її у приватну власність.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2012 року приватизацію вищезазначеної квартири визнано незаконною, та скасовано свідоцтво про право власності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 січня 2012 року у справі № 22-410/12 апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2011 року залишено без змін.

16 червня 2011 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , який у свою чергу 02 вересня 2011 року перепродав вказану квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивачем подано позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ТОВ ЗМБТІ, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності, який було розглянуто у Хортицькому районному суді м. Запоріжжя.

20 січня 2014 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було винесено рішення яким у задоволені позову було відмовлено.

03 квітня 2014 року Апеляційним судом Запорізької області рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ТОВ ЗМБТІ, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності задоволено.

20 лютого 2015 року рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/5258/13-ц вирішено вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , цим же рішенням витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та передати Запорізькій міській раді нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

30 квітня 2015 року Апеляційного судом Запорізької області винесено нове рішення яким ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вказано виселити з квартири АДРЕСА_1 .

19 вересня 2016 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року залишено без змін.

Крім того, позивачем було подано позов до Хортицького районного суду м. Запоріжжя про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року позов задоволено частково, а саме, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у цій справі залишено без змін.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 надав договори довічного утримання від 16 лютого 2015 року, які він укладав з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та відповідно до яких мав право мешкати у вищезазначеній квартирі.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у цій справі, дійшов висновку, що договори довічного утримання укладені 16 лютого 2015 року з ОСОБА_3 є недійсними, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали законних прав на їх укладання, у зв`язку з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2014 року, яким правовстановлюючий документ на вищезазначену квартиру визнано недійсним, та скасовано реєстрацію права власності. А відтак, ОСОБА_3 не має законних підстав мешкати у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим повинен бути виселений, без надання іншого жилого приміщення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд Запорізької області у своєму рішенні від 18 листопада 2015 року зазначає, що посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на той факт, що саме згідно договору довічного утримання він користувався квартирою на законних підставах є неприйнятним, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не мала законних прав для відчуження спірної квартири.

При цьому сама ОСОБА_1 особисто суду апеляційної інстанції пояснила, що договір довічного утримання зі своїм братом ОСОБА_3 вона уклала за рекомендацією юристів, для того щоб зберегти за собою квартиру, оскільки тривали судові розгляди.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков