Судді Київського апеляційного суду Іванової І.В.
Провадження № 22-ц/824/1374/19
у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
У серпні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з відповідачкою ОСОБА_3 на протязі 17 років вони працювали в Російській Федерації. Всі зароблені кошти вкладали в нерухомість, придбавши в Києві шість квартир, в тому числі трикімнатну кв. АДРЕСА_1 та однокімнатну по АДРЕСА_2 .
Далі позивач зазначив, що при виході на пенсію вони з дружиною стали проживати в АДРЕСА_1 , право власності на яку рахувалось за ним, де він зареєстрований по теперішній час. В 2000 році дана квартира була переоформлена з нього на дочку відповідачку ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу, проте кошти він не отримував і проживав з дружиною в даній кватирі, коли в травні-червні 2017 р. у нього виник конфлікт з дружиною, йому довелось деякий час жити на горищі будинку, де у них було обладнане приміщення кладової, потім чоловік дочки перевіз його в квартиру на АДРЕСА_3 , проте 25.08.2017 році в даній квартирі змінили замки, виселивши його, тому він вимушений орендувати кімнату у знайомої, і звернувшись до нотаріуса дізнався, що ця квартира без його відома вже рахується за дочкою, через що він звернувся до поліції й до суду.
Таким чином позивач посилаючись, що покинув житло не добровільно, через шахрайські дії дочки іншого житла він немає, відповідачі перешкоджають йому в користуванні квартирою за місцем його реєстрації, про що свідчить його письмове звернення до Святошинської поліції про вселення, де йому було рекомендовано звернутись до суду, тому просив позов задовольнити.
У вересні 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом, посилаючись на те, що, вона є власником спірної квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 квартиру після продажу звільнив, але з реєстрації не знявся, з квітня 2000 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає, у неї виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг та порушуються її права, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Відповідач ОСОБА_3 проти вимог основного позову заперечувала, вказувала що позивач ОСОБА_1 дійсно зареєстрований в кв. АДРЕСА_4 , однак фактично мешкав разом з нею в квартирі АДРЕСА_5 , а коли в липні 2016 р. дана квартира була продана вони тимчасово переїхали до спірної кв.41. В травні-червні 2017 р. коли вона знаходилась на стаціонарному лікуванні від сусідів їй стало відомо, що позивач виїхав з спірної квартири, та проживає на горищі буд. АДРЕСА_6 де облаштував собі кімнату. Потім їй стало відомо що зять допоміг переселити позивача в квартиру по АДРЕСА_3 , а в жовтні 2017 р. позивача виселили з цієї квартири оскільки сусіди почали скаржитись що позивач влаштовує там п`яні вечірки і на зауваження не реагує. Зазначала, що жодних перешкод у проживанні позивача в спірній квартирі ні вона ні донька не чинили, з квартири останній виселився добровільно, оскільки знайшов іншу жінку у якої живе і на даний час.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з відсутності відповідача ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад встановлений законом строк без поважних причин.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись що суд першої інстанції в порушення вимог закону одночасно застосував ст. 405 ЦК України та ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, що є неприпустимим, крім того суд не звернув уваги, що він фактично був виселений з квартири незаконно на горище будинку, звідки відповідачі нібито переселили його в квартиру на вуд. Депутатську з подальшим виселенням в «нікуди», після чого відповідачі йому перешкоджають у проживанні в спірній квартирі, де він зареєстрований.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору виходив з того, що місцевий суд не врахував вимог закону щодо того, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житлом лише з однієї із передбаченої законом підстави, однак суд першої інстанції визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом з декількох підстав, зокрема, як на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України, як просила ОСОБА_2 , так і з підстав, встановлених ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, що є підставою для скасування рішення місцевого суду у частині задоволення позову ОСОБА_2 з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом та лише з підстав, встановлених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації, суд першої інстанції фактично перебрав на себе повноваження, які за законом Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належать до компетенції інших державних органів та в іншому порядку, а тому правові підстави для задоволення цих позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із позицією суду першої інстанції та Київського апеляційного суду вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу від 17.04.2000 р., укладеного Українською біржою Десятинною на виконання біржевого контакту зареєстрованого брокерами на біржі за № 0888 між позивачем ОСОБА_1 та його дочкою відповідачем ОСОБА_4 (т.1 а.с.95).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у вищевказаній спірній квартирі з 21.08.2001 року до теперішнього часу (т.1 а.с.5).

Дружина позивача - відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_7 з 08.05.2014 року, яка належить їй на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності від 10.10.2006 року (т.1 а.с. 184)

Дочка позивача - відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_2 з 15.11.2017 року, фактично проживає у АДРЕСА_8 , яка належить їй на праві приватної власності (т.1 а.с.203, 206).

Вказані обставини сторонами не заперечувалися.

В зустрічній позовній заяві та поясненнях відповідачі зазначали, що в 2016 р. після продажу квартири АДРЕСА_9 , де проживали позивач з дружиною, вони переїхали проживати в спірну квартиру, а в червні 2017 р. позивач самостійно покинув квартиру і переїхав проживати на горище буд. АДРЕСА_6 подальшому, як зазначила ОСОБА_2 , було соромно що батько живе на горищі, тому вона разом з чоловіком запропонували йому жити в квартирі по АДРЕСА_10 . Депутатській куди його і перевезли, але оскільки на нього жалілись сусіди то 01.10.2017 р. вони були вимушені виселити його і з даної квартири і на теперішній час вона не може надати батьку свою квартиру для проживання, оскільки в нього є спадкове майно в с. Гейсиха Київської області (т.1 а.с.209).

З матеріалів справи також вбачається, що у липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до Святошинського управління поліції з приводу перешкоджання йому у вільному доступі до його помешкання за місцем реєстрації, на що йому була надана відповідь що за захистом свого порушеного права він може звернутись до суду в порядку цивільного законодавства (т.1 а.с.6)

Крім того, позивач звернувся до поліції з приводу заволодіння 21.08.2017 року квартирою по АДРЕСА_2 , про що внесені відповідні відомості до ЄРДР (т.1 а.с.74).

Таким чином, сторони не заперечують той факт, що фактично в спірній квартирі позивач відсутній з червня 2017 року, після чого був переселений відповідачем у квартиру по АДРЕСА_2 , де проживав до жовтня 2017 року , коли відповідач виселила позивача з цієї квартири по АДРЕСА_2 та з цього часу відповідач ОСОБА_2 заперечує можливість проживання позивача і в спірній квартирі по АДРЕСА_12 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника, зокрема їх батьки.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, на мою думку, заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що відповідачі перешкоджають у проживанні в спірній квартирі, де він зареєстрований.

При цьому доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що у позивача є спадкове майно, зокрема 1/4 частина житлового будинку, жилою площею 29,2 кв.м. в с. Гейсиха Ставищенського району Київської обл., тому вона не може надати батьку свою квартиру для проживання, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За таких обставин, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки є її батьком, вселився в спірну квартиру з дозволу останньої, вказана квартира є зареєстрованим місцем проживання позивача, однак відповідачі чинять перешкоди у користуванні житлом, з приводу чого позивач звертався до поліції, крім того цей факт не заперечує сама відповідач ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях до суду про те, що на сьогодні не може надати батьку свою квартиру для проживання, тому на мою думку рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким вимоги позивача про захист його прав шляхом вселення у спірне майно підлягають до задоволення, а у зустрічному позові про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Суддя І.В. Іванова