Справа № 304/231/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.

суддів - Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2019 року у складі судді Ганько І.І, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2004 року, виданого державним нотаріусом Перечинської районної державної нотаріальної контори за № 170, їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Крім неї, у вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , з яким вона у 1986 році уклала шлюб. Однак, рішенням Перечинського районного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 304/1260/18 зазначений шлюб розірвано, відтак відповідач перестав бути членом сім`ї власника та втратив будь-які законні права на проживання та реєстрацію у належному їй на праві власності будинку. Оскільки добровільно знятися з реєстраційного обліку ОСОБА_2 не бажає, тому з врахуванням поданої письмової заяви про уточнення підстав позову, позивач просила на підставі ст. 391ЦК України задовольнити заявлений позов.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2019 року у заявленому позові відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням суду від 03 грудня 2018 року, яке станом на день розгляду справи набрало законної сили; суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.405 ЦК України, яка визначає час протягом якого за членом сім`ї власника зберігається житло, так як норми щодо захисту права власності мають пріоритет над нормою щодо володіння майном власника при відсутності на те згоди власника; судом помилково проведено оцінку доказів, зокрема, що відповідач не проживає у зазначеному будинку з вересня 2018 року, оскільки такий не проживає з лютого 2018 року і має лише реєстрацію та по факту в будинку не проживає.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву і його не подав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2004 року, виданого державним нотаріусом Перечинської районної державної нотаріальної контори за № 170, на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У даному будинку, окрім позивача, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , з яким вона у 1986 році уклала шлюб.

Рішенням Перечинського районного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 304/1260/18 за позовом відповідача шлюб між сторонами розірвано.

З березня 2018 року відповідач не проживає у вказаному будинку.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач був членом сім`ї власника будинку, на даний час сімейні відносини між ними припинилися, а взаємовідносини власника житлового жилого приміщення та членів його сім`ї , в тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин, регулюють положення ст.405 ЦК України та ст.ст. 150,156 ЖК України, позивачкою неправильно обрано спосіб захисту її прав за ст.391 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ч.1 ст.383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

В ч.1 ст. 405 ЦК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме : подружжя , їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом даних норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Виходячи з положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном , яке не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника за наявності обставин, які мають істотне значення.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку.

Відповідач вселився в спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням суду від 03.12.2018 року.

Позивач та відповідач спільно не проживають, спільним побутом не пов`язані, не ведуть спільне господарство, і не є членами сім`ї.

З врахуванням наведеного право користування відповідача чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц, від 14 серпня 2019 року в справі №702/101/18.

З врахуванням наведеного вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Тобто, зняття з реєстрації місця проживання, як слідує з даної норми права, може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідним органом реєстрації, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради в день звернення особи.

Правовідносини щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку на момент розгляду справи не є спірними, а заявлені позовні вимоги в цій частині є передчасними. Окрім того, судом до участі в справі не залучено відповідний орган реєстрації, що виключає вирішення судом питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 1152 грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 141, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2019 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 код НОМЕР_1 ) таким, що втратив право володіння та користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1152 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: