Справа № 282/578/19
Провадження № 4-с/282/2/19
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2019 року смт.Любар

Любарський районний суд Житомирськоїобласті в складі:

Головуючого судді: П.І. Гуцала

за участю секретаря судового засідання: Г.М. Войтович

скаржника: ОСОБА_1 .М. Слободенюк

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_3 на дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області на постанову про закриття виконавчого провадження № 36091741,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаною скаргою у якій зазначає, що на виконанні у Києв - Святошинському районному відділі державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області з 14.01.2013 року по 20.12.2016 року перебувало виконавче провадження № 36091741 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ј части усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для відкриття виконавчого провадження був виконавчий лист № 2-270 виданий 04.06.2002 року Любарським районним судом Житомирської області відповідно до рішення суду про стягнення аліментів.

Постановою державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області від 20.12.2016 року закінчено виконавче провадження відповідно до п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» чинної на час прийняття рішення.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014 року заборгованість боржника ОСОБА_3 , по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 року становить 40101 гривню 91 копійку.

Боржник ОСОБА_3 , заборгованість по аліментах не погасив, а навпаки заборгованість по сплаті аліментів на багато зросла до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в супереч вимог ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» для скаржниці не направлялась та остання її не отримувала, а також не направлялася до суду з виконавчим листом відповідно до ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

З таких обставин заявниця вважає постанову державного виконавця незаконною та просить:

Поновити строк звернення із скаргою до суду.

Визнати дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року виконавче провадження №36091741 неправомірними.

Зобов`язати державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державно виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області усунути порушення та поновити порушені права ОСОБА_2 .

Скасувати постанову державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року виконавче провадження №36091741.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у скарзі на дії державного виконавця. Ствердила, що жодних коштів ОСОБА_3 з 2013 року їй не виплатив. Зазначила, що лише в квітні 2019 року отримала лист головного територіального управління юстиції в Київській області тому до цього часу не знала про закриття виконавчого провадження. На запитання головуючого повідомила, що зверталась раніше до державної виконавчої служби про направлення їй копії постанови про закінчення виконавчого провадження однак жодної відповіді їй не надходило. На прохання головуючого про надання будь яких письмових підтверджень про звернення до державної виконавчої служби, надати не змогла. Чому незверталась із скаргою з 2016 року по травень 2019 року пояснити не змогла.

Боржник ОСОБА_3 та представник державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання незявились. А тому після обговорення питання про можливість проведення засідання у відсутності даних осіб проти чого не заперечила скаржник та у відповідності до ч.2 ст.450 ЦПК України суд вирішив проводити засідання у відсутності вищезазначених осіб.

Заслухавши думку скаржниці, оглянувши матеріали скарги, суд приходить до висновку, що заяву про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження слід задоволити, з наступних підстав.

Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу на рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно зі ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Відповідно до ч.2 ст.126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Згідно відповіді заступника начальника відділу управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області М.В.Кравчук, у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження №36091741 з примусового виконання виконавчого листа Любарського районного суду від 04.06.2002 року по справі № 2-270 про стягнення з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх видів заробітку до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до змісту ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути незаформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98, п. 62), «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року, заява № 15123/03.

У Рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Відповідно до абзацу 3 п.22 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю „ДІД Коне" щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України „Про виконавче провадження" у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 41, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №320/7888/16-ц вказано, що справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Тобто, і право на звернення зі скаргою, і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Крім цього, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Дійсно, у певних випадках про що йдеться у ст.ст.127, 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк може бути поновлено судом.

Відповідно до вказаних вище норм закону, суду слід з`ясовувати чи пропущено особою строк на подання скарги та у випадку якщо так, чи є підстави для поновлення такого строку.

Як вказано вище особа має право на оскарження дії, рішення чи бездіяльності державного виконавця у стислий десятиденний строк з дня, коли вона дізналась, або повинна була дізнатись про порушення її прав чи свобод.

Відповідно слід з`ясувати, коли заявник дізнався або міг дізнатись про оскаржуване ним рішення державного виконавця від 20.12.2016 р., оскільки у випадку коли особа не дізналась або не могла дізнатись про такі, строк про який йдеться не слід вважати пропущеним.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відрахування строку з 27.04.2019 р., а тому вважає, що скаржник не пропустив строк на звернення до суду зі скаргою, оскільки скарга подана до суду 06.05.2019 року, а тому поновлює його.

Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається із змісту скарги, така подана в порядку ст.447 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається саме на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов`язкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №П-рп/2012).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.п.2, 3, 5 ч.1 ст.2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Положеннями ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано підстави закінчення виконавчого провадження.

Пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ Про виконавче провадження постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження було закрито державним виконавцем у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, яке насправді боржником не було виконано.

Отже державний виконавець закінчив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-270 від 04.06.2002 року з підстав, які фактично не існували на час винесення ним постанови.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014 року заборгованість боржника ОСОБА_3 , по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 року становить 40101 гривню 91 копійку.

Згідно відповіді начальника управління державної виконавчої служби О.Л.Вольф 20.12.2016 року державним виконавцем на підставі п.6 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно відповіді заступника начальника відділу управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області М.В.Кравчук, виконавче провадження №36091741 у архіві відсутнє.

У відповідності до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Здійснюючи судовий контроль за виконанням судових рішень, суд зобов`язаний перевіряти дотримання державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на вище встановлені обставини, керуючись наведеними приписами процесуального та матеріального законодавства, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення - постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження прийнята з порушенням положень Закону України «Про виконавче провадження», чим саме порушено право боржника.

Відтак оскаржуване рішення державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про закінчення виконавчого провадження №36091741 від 20.12.2016 року судом визнається неправомірним, а відповідна постанова підлягає скасуванню.

За таких обставин, скаргу потрібно задовольнити .

Відповідно до ч.1 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст.258, 260, 353, 354, 447 - 453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати дії Державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року, виконавче провадження № 36091741 неправомірними.

Зобов`язати Державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області усунути порушення та поновити порушені права ОСОБА_2 .

Скасувати постанову Державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року, виконавче провадження № 36091741.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Любарський районний суд Житомирської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а особою, яка її оскаржує, але не була присутня у судовому засіданні при постановлені ухвали протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено 07 листопада 2019 року.

Суддя П.І. Гуцал