ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 641/3475/19

провадження № 22-ц/818/4975/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

інші учасники справи:

третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Курганникової О.А.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог якого (а.с. 34) просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за розпискою у розмірі 1 711 131 грн 03 коп.

Позов мотивований тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за розпискою у розмірі 2 555 324 грн 58 коп. Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (надалі Міжрайонний ВДВС) 09.08.2016 було відкрите виконавче провадження за вказаним судовим рішенням. Станом на 23.04.2019 заборгованість ОСОБА_2 згідно листа Міжрайонного ВДВС склала 2 555 324 грн 58 коп. На час подачі позову у травні 2019 року курс долара США відносно гривні зріс, тому ОСОБА_1 просив зробити перерахунок розміру заборгованості за актуальним на час подачі позову курсом, збільшивши суму, що підлягає стягненню. З урахуванням збільшеного розміру заборгованості позивач просив стягнути з ОСОБА_2 в порядку статті 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) 0,6 % за кожний тиждень прострочення з 13 липня 2016 року до подачі позову, а всього за 146 тижнів, у розмірі 699 675 грн 67 коп. Також просив стягнути індекс інфляції за просрочку повернення боргу за період 13 липня 2016 року до травня 2019 року у розмірі 1 011 455 грн 36 коп.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що після закінчення встановленого договором строку кредитування кредитор не має права вимагати від боржника сплати передбачених договором процентів. ОСОБА_1 може ставити питання лише про застосування до боржника відповідальності за порушення строків виконання грошових зобов`язань, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Позовних вимог з цього приводу ОСОБА_1 не заявляв. Заборгованість з ОСОБА_2 була стягнута в грошовій одиниці України - гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день ухвалення рішення, тому сума боргу в іноземній валюті, що була предметом договору, індексації не підлягає. При цьому зміна курсу гривні до долару США не є підставою для збільшення суми заборгованості, вже визначеної рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при розгляді справи не застосував ст. ст. 536, 612 ЦК України, невірно застосував ст. 625 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Суд неправомірно відмовив у перерахунку загального розміру заборгованості за збільшеним курсом долара, не пославшись на жодну норму права. Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018, на яку послався суд, не підлягає застосуванню, оскільки відсутня подібність правовідносин у справі. Рішенням суду з боржника стягнуті грошові кошти у гривні, тому сума боргу підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення. Посилається на те, що збільшення розміру заборгованості за курсом НБУ призведе до фактичної зміни рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року. При цьому судом першої інстанції правомірно застосована позиція Великої палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, оскільки вона використана лише в частині нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст.376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума боргу за розпискою у розмірі 2 555 324 грн 58 коп. (а.с. 11-24). Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що 31.10.2006 ОСОБА_2 позичив у ФОП ОСОБА_3 гроші в розмірі 113726 гривень (еквівалент 22520 доларів США) із зобов`язанням сплати щонеділі 0,6% від усієї суми боргу. ОСОБА_2 зобов`язався повернути позичену суму не пізніше 3-х днів після одержаної вимоги про повернення боргу. У випадку невиконання вимоги борг зростав удвічі та складав 227 452 гривен (еквівалент 45040 доларів США). 18 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги останнього до ОСОБА_2 за розпискою від 31 жовтня 2006 року. В цей же день ОСОБА_2 була направлена вимога про повернення суми боргу, яку він не виконав.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. ОСОБА_4 різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 2 555 324 грн 58 коп. Вказане рішення суду було пред`явлене ОСОБА_1 до виконання, проте не виконано згідно листа Міжрайонного ВДВС № 51904924/10/1 від 23.04.2019 .

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79 цс 18, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судами, та спростовує доводи апеляційної скарги в частині зазначених вимог.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 рішення суду має право на отримання відповідної грошової компенсації, передбаченої статтею 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не має права на стягнення коштів за індексом інфляції внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення іноземної валюти.

Так, невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати інфляційні втрати, є не зобов`язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з цього зобов`язанням, встановленим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, яке не виконується.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Оскільки зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 рішенням суду визначене у гривні, на час розгляду справи судом апеляційної інстанції даних про повне чи часткове виконання рішення суду відсутні, то ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних, починаючи з 14.07.2016 по 14.11.2019 (ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення). Інфляційні втрати за вказаний період дорівнюють 1 794 475 грн 53 коп., а три відсотки річних - 256 232 грн 55 коп.

Посилання суду про на те що ОСОБА_1 не пред`явив позову про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України спростовується змістом позовної заяви та уточненої позовної заяви ОСОБА_1 в яких він простить застосувати ст. 625 ЦК України та стягнути проценти у розмірі 0,6 % на тиждень, як це встановлено договором позики.

Проте за змістом вищенаведених судових рішень про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики зазначені відсотки визначені цим договором як плата за користування грошовими коштами, а не як відповідальність за порушення умов договору щодо повернення цих коштів.

Тому позов ОСОБА_1 про стягнення відсотків як відповідальності за порушення грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України підлягає задоволенню частково у розмірі 3 % річних, як це визначено законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково. Рішення суду першої інстанції належить скасувати, ухвалити нову постанову, якою стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 14.07.2016 по 14.11.2019 у розмірі 1 794 475 грн 53 коп., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 14.07.2016 по 14.11.2019 у розмірі 256 232 грн 55 коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в судах всіх інстанцій як особа з інвалідністю другої групи на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011.

ОСОБА_1 звернувся із позовом 06.05.2019 (а.с. 1-3), уточнив його 08.07.2019 (а.с. 34). Після уточнення ціна позову склала 1711131 грн 3 коп. На час подачі позову та його уточнення ставка судового збору за подачу фізичною особою позову майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до п.п. 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року встановлений у розмірі 1921 гривня.

Підпунктом шостим пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подачу апеляційної скарги на рішення суду сплаті підлягає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки 1 відсоток ціни позову ОСОБА_1 більше, ніж п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 за подачу позовної заяви складає 9605 грн (1921*5), за подачу апеляційної скарги - 14407,5 (1921*5). Всього з ОСОБА_2 в дохід держави належить стягнути 24 012 грн 50 коп. судового збору (9605+14407,5).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 14 липня 2016 року по 14 листопада 2019 року інфляційні втрати у розмірі 1 794 475 (один мільйон сімсот дев`яносто чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 256 232 (двісті п`ятдесят шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 55 (п`ятдесят п`ять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 24 012 (двадцять чотири тисячі дванадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок судового збору

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2019 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М. Піддубний