Справа № 466/990/17 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1567/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровська Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Кирик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року, постановлене в складі головуючого - судді Невойта П.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

13.02.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання права власності, який у подальшому неодноразово уточнював та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на облаштований балкон консольного типу площею 1, 6 м.кв. для квартири АДРЕСА_1 загальною площею 22, 5 м.кв., житловою 11, 6 м.кв.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.05.2009 року. З метою покращення житлових умов ним було замовлено проект облаштування балкону консольного типу в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова Львівської міської ради від 05.06.2012 року № 380 дозволено ОСОБА_1 влаштувати консольний балкон розмірами 5, 0 х 1, 2 м для квартири АДРЕСА_1 без засклення згідно з поданим проектом. На підставі вказаних документів ним було влаштовано консольний балкон до вказаної квартири. Для узаконення та оформлення права власності на балкон, він звернувся до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, однак йому було відмовлено у зв`язку з тим, що облаштований ним балкон не відповідає погодженому проекту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням позивач ОСОБА_4 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в обґрунтування якої посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що у зв`язку із збільшенням загальної площі будинку, мешканцям такого, у тому числі і йому, було надано дозвіл на облаштування балконів. Зазначає, що балкон консольного типу до квартири АДРЕСА_1 був збудований відповідно до поданого проекту влаштування балкону консольного типу, що підтверджується двома технічними висновками, наданими Державним науково-дослідним та проектно-вишукувальним інститутом. Таким чином, шляхом прибудови консольного балкону ним здійснено перепланування належної йому квартири.

Однак, судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 2 ст. 383 ЦК України, згідно якої власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Жодних скарг від власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, де позивачем облаштвано балком, на такі його дії не надходило.

В той же час, представниками Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради не було пред`явлено суду ґрунтовних доводів щодо заперечення його позову.

На думку апелянта, суд першої інстанції не спростував та не зазначив обставин, якими обґрунтовує безпідставність вимог, вказаних позивачем у своєму позові, та до вирішення спору підійшов формально і необґрунтовано, не дотримавшись принципу законності, об`єктивності та неупередженості.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив визнати за ним право власності на балкон, який є складовою частиною квартири та нероздільний від неї, тобто квартира є цілісним комплексом разом з балконом, а відтак, відсутні підстави для визнання права власності на балкон, як на окремий об`єкт.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Судом встановлено та підтверджується договором купівлі-продажу квартир від 21.05.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрованим в реєстрі за № 3-1390, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (№ витягу 22862321) від 28.05.2009 року, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 3, 7).

З копії технічного паспорта вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається з однієї кімнати житловою площею 11, 6 кв.м, кухні площею 4, 4 кв.м., ванної кімнати площею 2, 3 кв.м., коридору площею 2, 3 кв.м, вбудованої шафи площею 0, 3 кв.м. Квартира обладнана балконом 1, 6 кв.м. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .м. (т. 1 а.с. 4-6).

На підставі заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на влаштування балкону, Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 19.06.2012 року видано розпорядження про надання дозволу на влаштування консольного балкону у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.20). Однак в подальшому йому відмовлено у затвердженні висновку про відповідність влаштованого балкону затвердженій проектній документації, у зв`язку з необхідністю привести балкон у відповідність до погодженого проекту (т. 1 а.с. 22).

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові листом за № 07-3899 від 07.12.2016 року повернуто ОСОБА_1 на доопрацювання декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, та вказано про виявлені недоліки. Окрім того, останнього додатково поінформовано про те, що розпорядження органу місцевого самоврядування про надання дозволу на влаштування консольного балкону не є дозвільним документом, котрий дає право на початок виконання будівельних робіт. Також ОСОБА_1 роз`яснено, що після усунення недоліків, які стали підставою для повернення декларації, він може повторно звернутись до Інспекції для реєстрації декларації. (т. 1 а.с. 71).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що виявлені Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові недоліки ним не усувались. Вважаючи дії Інспекції ДАБК та Шевченківської районної адміністрації ЛМР незаконними позивач такі не оскаржував, а звернувся до суду з позовом про визнання права власності на балкон, оскільки має намір відчужити квартиру, до якої добудував балкон, і без узаконення балкону процедура купівлі-продажу квартири буде ускладнена.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є складовою правової системи України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив.

У відповідності до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. ст. 100, 152 ЖК України виконання наймачем чи власником робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання.

Виконання таких робіт, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).

Відповідно до ст. ст. 15, 29, 30 ЖК України на виконавчі комітети місцевих рад покладається здійснення державного контролю за використанням та схоронністю житлового фонду.

Відповідно до ст. 177 ЖК України - громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками державного й громадського житлового фонду, а також приватного житлового фонду та утримання їх здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Відповідно до п. 1.4.1, 1.4.3 «Правил користування будинками та прибудинковими територіями», переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі,не допускається.

У пункті 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, передбачено, що власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні підстави для визнання права власності на спірний балкон, як на окремий об`єкт права власності, так як такий є складовою частиною нерухомого майна, право власності на яке вже набуте та ніким не оспорюється.

Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що позивачемзбудовано спірний балкон лише на підставі розпорядження органу місцевого самоврядування, яке само по собі не є документом, що дає право на початок виконання будівельних робіт, тобто не дотримано передбаченої законом процедури отримання дозвільних документів, які дають право на початок будівельних робіт, саме будівництво спірного балкону проведено з відхиленням від проекту, що стало підставою для відмови Шевченківською районною адміністрацією у затвердженні висновку про відповідність влаштованого балкону затвердженій проектній документації, у позивача відсутній документ, що посвідчує право власності, чи право користування земельною ділянкою, на якій збудовано спірний балкон, інспекцією ДАБК м. Львова повернуто ОСОБА_1 на доопрацювання декларацію про готовність до експлуатації об`єкта та вказано про виявлені недоліки, роз`яснено, що після усунення таких позивач може повторно звернутись до Інспекції ДАБК. Тобто існує законодавчо передбачена процедура узаконення такого будівництва після усунення виявлених порушень в адміністративному порядку, однак позивачем виявлені недоліки не усунуті, а процедура не дотримана.

Вважаючи дії Інспекції ДАБК та Шевченківської районної адміністрації ЛМР незаконними позивач такі не оскаржував.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними посилання представників позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції на необхідність застосування судом вимоги ст. 5 ЦПК України щодо визначення у своєму рішенні іншого, ніж обраний позивачем, способу захисту, який не суперечить закону. Обраний позивачем спосіб захисту оспореного права є неефективним. Однак, зважаючи на вище викладене і те, що в даному випадку законом передбачений інші ефективні способи вирішення питання щодо захисту оспорюваного права, та виходячи із засад цивільного судочинства, зокрема, пропорційності, змагальності і диспозитивності, а також того, що визначення судом способу захисту, який не суперечить закону за приписами ч. 2 ст. 5 ЦПК України можливе лише у випадку, якщо закон або договір не визначають такого, суд апеляційної інстанції у даній справі позбавлений можливості скористатись наданим законодавцем правом визначити у своєму рішенні інший спосіб захисту, який не суперечить закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Відповідно до приписів ч. 1 п.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року слід залишити без змін.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання розподілу судових витрат відповідно до приписів ст.141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.