ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

м.Суми

Справа №583/5242/18

Номер провадження 22-ц/816/3787/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлов І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , Охтирська міська державна нотаріальна контора;

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2019 року в складі судді Ковальової О.О., ухваленого у м. Охтирка, повне судове рішення складено 02 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у грудні 2018 року, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 15 лютого 2006 року державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Кобзар Н.П. по спадковій справі № 48/2006 рік, зареєстроване в реєстрі №1-108, відповідно до якого спадкоємцем ? частини майна померлої ОСОБА_3 , яке складається з житлового будинку з господарчими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 ; скасувати прийняте 27.02.2006 року рішення про державну реєстрацію та вчинений у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно реєстраційний запис про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на цей об`єкт спадщини, вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що він народився і виріс, разом з братом, ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_5 . Зазначає. що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його рідний брат і він залишився проживати разом з матір`ю. 13.11.2002 року мати позивача ОСОБА_3 склала заповіт, в якому все своє майно заповіла позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача померла, і після її смерті відкрилася спадщина. Зазначає, що на момент її смерті вони проживали вдвох, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. піклувалися однин про одного. Відповідач на той час проживала окремо разом з матір`ю ОСОБА_6 та братом ОСОБА_7 . Зазначає, що після смерті своєї матері, позивач звернувся до нотаріуса і отримав свідоцтво про право на спадщину на ? частини житлового будинку та підсобних господарських споруд по АДРЕСА_1 . Також позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові заощадження з процентами, які знаходяться на рахунках ВАТ «Ощадбанк,» в сумі 711 гривень, 85 коп., на приватну земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 Охтирського району Сумської АДРЕСА_3 , приватний житловий будинок з господарськими та підсобними спорудами по АДРЕСА_2 , приватний житловий будинок з господарськими та підсобними спорудами розташований по АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідач, будучи онукою спадкодавця, в якості обов`язкової частки, відповідно до закону, успадкувала ? частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , на яку не мала права.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи та застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не встановив визначених ч. 1 ст. 1266 ЦК України підстав для спадкування відповідачем, оскільки суд не дослідив питання того чи мав би право на спадкування за законом його брат, якщо б він був живий, а відтак і сама відповідач, яка є донькою його померлого брата. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачу було відомо про те, що відповідач успадкувала ? частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , оскільки про вказані обставини останній дізнався під час розгляду справи за його позовом до брата відповідача ОСОБА_7 та матері відповідача ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження зазначеним житловим будинком.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не надали.

Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні підтримали рішення суду.

Представник Охтирської міської державної нотаріальної контори до суду не прибув, але належним чином сторона повідомлена про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача на час відкриття спадщини були порушені з вини державного нотаріуса, яка допустила неправильне застосування норм закону про спадкування під час оформлення спадкових прав позивача, однак сплинула позовна давність, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як встановлено з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилась спадщина до складу якої належав житловий будинок з господарчими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , за життя якою складено заповіт.

Спадкоємцями спадщини після смерті ОСОБА_3 виступили її син ОСОБА_1 , оскільки чоловік спадкодавця ОСОБА_5 помер раніше - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онука ОСОБА_8 , оскільки її батько і син померлої бабусі ОСОБА_4 помер раніше матері ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру станом на 30.07.2019 спадкова справа після смерті ОСОБА_3 № 44893379 заведена 15.02.2006 р.

Згідно інформації Сумського обласного державного нотаріального архіву архівна справа після померлої ОСОБА_3 на зберігання до архіву не передавалась.

За життя спадкодавцем ОСОБА_3 було складено заповіт, але через не передачу цієї спадкової справи на зберігання до Сумського обласного державного нотаріального архіву, зміст складеного заповіту не було оглянуто судом.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстру для реєстрації нотаріальних дій за період з 05.01.2006 по 02.11.2006, позивачу 15.02.2006 державним нотаріусом Кобзар Н.П. було видане це свідоцтво, у якому зазначено, що ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_3 успадкував ? частини спадкового майна, яке складається з житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці( державний акт не виготовлявся). Також в цьому свідоцтві вказано, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна ОСОБА_2 ще не видано.

Відповідно до запису у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за номерами 105-106 датованих 15 лютого зазначена інформація про стягнення з ОСОБА_4 держмита за засвічення підпису на заяві про видачу свідоцтва та за видачу свідоцтва про право на ? частки житлового будинку і проставлений ним підпис.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2006 державним нотаріусом Кобзар Н.П. було видане це свідоцтво малолітній ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , на ? частку спадкового майна, яке складається з житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці( державний акт не виготовлявся), яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_3 В цьому свідоцтві є повідомлення проте, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частин спадкового майна ОСОБА_4 вже видано.

Відповідно до запису у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за номерами 107-109 зазначена інформація, що в інтересах малолітньої ОСОБА_9 діяла мати ОСОБА_6 , 1966р. народження, було засвідчено дві копії та свідоцтва за законом на ? ч. житлового будинку і разом стягнуто 32,00, підпис відсутній.

Пізніше 12.06.2008 ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді компенсаційних виплат та грошового заощадження з відповідними процентами, що знаходяться в ощадбанку № 2833/068 в с. Куземен, Охтирського району Сумської області на рахунках №№ НОМЕР_1 ; 271042; НОМЕР_2 , відкриті на ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , після якої згідно заповідального розпорядження, посвідченого ВАТ «Ощадбанк» м. Охтирка від 03.04.1999р., спадкоємицею була ОСОБА_3 , спадщину яка фактично прийняла, але юридично не оформила своїх спадкових прав.

Окрім того, ОСОБА_4 отримав 14.04.2011 в Охтирській міській державній нотаріальній конторі ще свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15га наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в с АДРЕСА_2 В`язнівської сільради, Охтирського району Сумської області.

Цього ж дня йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими спорудами в АДРЕСА_2 , розташований на приватній земельній ділянці, що належав ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 і спадкоємцем якої була донька ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

В той же день він отримав ще свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими спорудами в АДРЕСА_2 , розташований на приватній земельній ділянці, і який належав ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 і спадкоємцем якої була донька ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Крім того, в цей день йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,79 га наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 сільради АДРЕСА_5 Охтирського району Сумської АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 і спадкоємцем якої була донька ОСОБА_11 і яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Як зазначено у виданих ОСОБА_4 14.04.2011р. свідоцтвах про право на спадщину за заповітом заповіт ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу 13.11.2002р., зареєстрованого у реєстрі за № 6201.

Положеннями Книги Шостої «СПАДКОВЕ ПРАВО» ЦК України в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 було визначене наступне.

За змістом статей 1216-1218,1222,1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як визначено статтею 1241 цього Кодексу право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що малолітня онука не мала право на обов`язкову долю у спадщині після смерті бабусі ОСОБА_3 .

На підставі викладених обставин справи, суд першої інстанції правильно зробив висновок проте, що внаслідок неправомірних дій державного нотаріуса Кобзар Н.П., а саме, видачею свідоцтва про право на спадщину за законом малолітній ОСОБА_2 , яка не мала право за законом на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті її бабусі ОСОБА_3 , було порушене спадкове право позивача, але відмовив у задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності.

Наведені матеріали справи переконливо доводять, що позивачу було відомо про порушення його права успадкування всього майна, що залишилось після смерті матері і яке остання йому заповіла, ще у лютому 2015 року.

Цей факт доводиться і його позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, з яким він звертався до суду у травні 2018 року і де він підтверджує, що йому відомо про належність ? частин цього будинку своїй племінниці ОСОБА_2 .

Проте, позивач, отримавши ще 15.02.2006 р. свідоцтва про право на спадщину за заповітом про успадкування ? частин житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належним чином вчасно повідомлений державним нотаріусом проте, що спадкоємець за законом ОСОБА_2 ще не отримала свого свідоцтва про право на спадщину за законом на інші ? частини цього будинку, протягом всього часу, який сплинув з дня отримання цього свідоцтва до його звернення до суду, як з цим позовом, так і з попереднім позовом щодо усунення перешкод у користуванні власністю, не проявив зацікавленість до належної йому частки в будинку, враховуючи презумпцію цивільного права про те, що власність зобов`язує, закріпленого ч.3 статті 319 ЦК України.

Позивач на протязі всього часу з моменту отримання ним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний будинок, достовірно знаючи про те, що він є не одноосібним власником спірного будинку, на свій власний розсуд звернувся до суду із позовними вимоги, якими визначив обраний ним спосіб захисту свого порушеного права власності на цей будинок, а саме визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним виданого ОСОБА_2 .

Але в порядку судового розгляду справи позивач не скористався своїм процесуальним та матеріальним правом і не заявив в суді про поновлення позовної давності, вказавши причиною пропуску такого строку ті обставини, що він неправомірними діями державного нотаріуса був введений в оману, а навпаки стверджував той факт, що він не міг знати у лютому 2006 року про отримання свідоцтва на ОСОБА_2 , оскільки не був разом із її матір`ю у нотаріуса 15.02.2006 року і про це факт йому стало відомо тільки у 2018 року під час судового розгляду його попереднього позову.

Крім того, апеляційний суд визнає, що позивач помилково пов`язує початок перебігу позовної давності, а саме строк в межах якого може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права, з датою коли він дізнався про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, а не з обставинами за якими йому достовірно було відомо про оформлення за останньою такого свідоцтва, як спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку.

Щодо оцінки наявності підстав для захисту цивільного права, яким особа зловживає, апеляційний суд визнає, що відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За правилами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (ст. 317 ЦК України).

За правилами ч. 6 ст. 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги з приводу неправильності висновків суду проте, що позивач міг дізнався про порушення у червні 2008 року після отримання чергового свідоцтва про право на спадщину за заповітом на компенсаційні виплати та грошові заощадження, через те, що вважає таким строком 2018 рік є помилковими, оскільки як висновок суду першої інстанції, так і ствердження позивача щодо часу коли він міг дізнався про порушення його спадкового права,спростовується наведеними вище встановленими обставинами і доведеними матеріалами, але не дає підстав для скасування рішення та задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: І.В. Орлов

О.І. Собина