Номер провадження: 22-ц/813/478/19
Номер справи місцевого суду: 520/4274/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилалася на ті обставини, що вона набула вказане майно у період шлюбу з ОСОБА_5 , який, в свою чергу, набув на нього право власності за рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.03.2003 р. у справі №2-927/03, при цьому посилалася на норми ст.ст.60, 68, 70 СК України. Також зазначила, що право власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_5 було зареєстровано 18.07.2008 р.

В свою чергу ОСОБА_2 подала зустрічний позов, у якому просила суд визнати за нею право власності на 5/6 часток того ж домоволодіння.

В обґрунтування позову зазначала, що після смерті її батька ОСОБА_5 , останній залишив на її ім`я заповіт, яким заповів усе своє майно їй. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак через 6 місяців нотаріус видати свідоцтво відмовився, оскільки на Ѕ частину будинку претендувала ОСОБА_1 і на 1/2 частку будинку мала право ОСОБА_6 , яка як дочка померлого та непрацездатна, мала право на обов`язкову долю у спадщині.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22 червня 2018 року у задоволенні первісного і зустрічних позовів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Тобто, рішення фактично оскаржується в частині відмови у задовленні первісного позову, заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння. В іншій частині рішення суду не сокаржується і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, набутої в порядку спільної сумісної власності під час проживання в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 виникло у порядку ЦК УРСР 1963 року, який діяв, як на час придбання майна у власність, так і на час ухваленння та вступу в законну силу судового рішення, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння зі збільшеною площею. Подальша державна реєстрація в такому випадку є офіційним визнанням державою вже набутого права власності, а не підставою його виникнення.

При цьому суд зазначив у рішенні, що ОСОБА_1 не доведено:

- факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю до 23.06.2001року (часу реєстрації шлюбу);

- факту вкладання в створення предмету спору спільних грошей та спільної праці, як сім`ї;

Також суд вказав, що підстави, передбачені ст.62 СК України (підстави виникнення спільної сумісної власності на майно, що раніше належало дружині, чоловіку), є поза межами заявлених вимог позову ОСОБА_1 Позовної вимоги про визнання предмету спору об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 не заявлялося.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законодавстві.

Судом встановлено, що:

- 25.05.1995 року ОСОБА_5 за договором дарування придбав 18/300 частин домоволодіння (літ.Б) за адресою АДРЕСА_1 .

- в подальшому рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.03.2003 року у справі №2-927/03 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння НОМЕР_1 за вказаною адресою , за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлого будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв. м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу літ. «О».

- вказане право власності за ОСОБА_5 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.08.2004 року (т.2 а.с.132).

- ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували перший шлюб 23.06.2001 року (т.1 а.с.9 об.) та розірвали його 02.09.2003 року (т.1 а.с.10).

- в подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знов зареєстрували шлюб 28.10.2006 року (т.1 а.с.11), який було розірвано 13.04.2013 року (т.1 а.с.12).

- ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9), після смерті залишив заповіт (т.1 а.с.89), яким усе своє майно заповів ОСОБА_2

- згідно з листом Комунального підприємства БТІ Одеської міськради (т.1 а.с.166), з 21.04.1999 року по 14.10.2002 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які з 14.10.2002 року були виділені в 5/6 частин жилого будинку за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.167).

ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 28.10.2006 року по 13.04.2013 року, а право власності на спірний будинок № 79 останній зареєстрував 18.07.2008 року і тому на підставі ст.ст. 60, 68 та 70 СК України вона має право на 1/2 його частину.

Оскільки, площа спірного будинку на час ухвалення судового рішення 14.03.2003 року про визнання за ОСОБА_5 складала 246,8 кв. м. і судом визнано право власності за ОСОБА_5 на будинок саме цієї площі, то суд першої інстанції вірно встановив, що позивач набув право власності за спірний будинок за дії ЦК УРСР 1963 року і в порядку, передбаченому зазначеним Кодексом.

Вірно встановивши вказані обставини та вірно зазначивши, що набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_5 . відбулося до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, СК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд першої інстанції з посиланням на правову позицію Верхвоного Суду України у справі № № 6-54цс12 від 13.06.2012 року набув обґрунтованого висновку, що здійснена ОСОБА_5 в порядку Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності на спірний будинок є в даному випадку лише офіційним визнанням державою такого права, яке вже виникло раніше та існувало, а не підставою його виникнення.

Тому суд першої інстанції обґрутовано не взяв до уваги наведені у позові ОСОБА_1 та у її поясненнях до позову обґрунтування заявлених вимог про наявність в неї на підставі ст.ст. 60, 68 та 70 СК України, як у дружини ОСОБА_5 , права на частку у спірному домоволодінні, з посиланням на вникнення права власності у ОСОБА_5 на спірне домоволодіння з часу державної реєстрації ним такого права 18.07.2008 року, коли позивач з ОСОБА_5 проживали у зареєстрованому шлюбі.

Доводи апеляційної скарги даний висновок районного суду не спростовують і засновані на невірному розумінні норм законодавства, яким врегульовані правовідносини, пов`язані з моментом набуття ОСОБА_5 права власності на спірний будинок.

Крім того, позивач у своїх поясненнях до позову вказувала, що за весь час фактичного проживання разом з ОСОБА_5 з 1997 року по 2013 рік, як у зареєстрованому шлюбі, так і у фактичних шлюбних відносинах до першої реєстрації шлюбу у 2001 році та у період після розірвання шлюбу у 2003 році і до його укладення знову у 2006 році, вона приймала участь у створенні будинку збільшеної площі за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вже зазначалося, на час укладення договору дарування 25.05.1995 року і передачі ОСОБА_5 спірного будинку, право власності ОСОБА_5 становило 18/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалося в цілому з 2-х кам`яних житлових будинків загальною площею 103,1 кв. м. та надвірних споруд у вигляді сараїв за літерами «Д», «К», «Л», «Н», «Р», «С», «Т», навісу літ. «Е», альтанки літ. «З», вбиралень літ. «И», «Ю», літньої кухні літ. «О», душу літ. «У», огородження № 1-3, 5, 7, мостіння I-III, розташованих на земельній ділянці площею 1226 кв.м.

Разом з тим, після виділення придбаної ОСОБА_5 частки у 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 15.03.2002 року, подальшого прийняття ним у дар 1/6 частини у виділеному домоволодінні за договором від 25.01.2003 року (даритель: ОСОБА_3 .) і набуття таким чином право власності на цілу одиницю у виділеному домоволодінні, на час визнання згідно з рішенням суду від 14.03.2003 року права власності за ОСОБА_5 належне йому домоволодіння АДРЕСА_1 мало площу 246,8 кв. м.

Отже, зібраними у справі доказами підтверджується, що збільшення площі домолодіння, належного на праві власності ОСОБА_5 , відбулося з 1995 року до 2003 року. Належні докази, які б достовірно встановлювали більш точний період збільшення площі домоволодіння АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_5 , в матеріалах справи відсутні.

Проте, в будь-якому випадку фактичне збільшення ідеальної частки у спільній власності з 18/300 до 5/6, а в подальшому і до цілої одиниці, а також фактичне збільшення площі домоволодіння відбулися до 01.01.2004 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, КпШС України 1969 року, Закону України «Про власність» 1991 року і відповідно до набрання чинності ЦК України, СК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За статтями 16, 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність", ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З урахуванням наведеного не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62, 74 СК України для визнання за особою права власності на половину будинку, набутого у власність до 01 січня 2004 року, без установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-66цс13 від 18.09.2013 року.

Разом з тим суд першої інстанції, виходячи зі змісту заявлених вимог, вірно зазначив, що підстави, передбачені ст.62 СК України, є поза межами заявлених вимог позову ОСОБА_1 , позовної вимоги про визнання предмету спору об`єктом права спільної сумісної власності подружжя останньою не заявлялося.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З представлених позивачем технічних паспортів спірного домоволодіння за 2000-2013 роки вбачається, що рік побудови житлового будинку літ. «Б» та житлового будинку літ. «Н» («О») - 1995 рік (т.1 а. с. 198; 217; 224) або навіть взагалі 1917 рік (т.3 а. с.80), в той час як у технічному паспорті від 21.03.2009 року (т.3 а. с. 67) зазначено відповідно 1998 рік та 2002 рік. При цьому у технічних паспортах, що містяться в матеріалах справи житловий будинок літ. «Б» (мансарда), прибудова літ. «б», житловий будинок літ. «Н» позначені, як самочинне будівництво.

Слід також звернути увагу, що в копії одного і того самого технічного паспорту від 21.03.2009 року зазначені різні відомості щодо року будівництва будинку літ. «Б» 1995 та 1998, аттакож будинку літ. Н - 1995 та 2002 рік відповідно (т.1 а. с. 217; т.3 а. с. 67).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів про те, що збільшення площі домоволодіння АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_5 , відбулося саме під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 23.06.2001 року до 14.03.2003 року.

Також суд обгрутовано вказав про недоведеність позивачем належними, допустимими і достатніми доказами факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю і вкладання в предмет спору спільних грошей та спільної праці, як сім`ї, до реєстрації шлюбу 23.06.2001 року.

В засіданні колегії суддів в Одеському апеляційному суді позивач ОСОБА_1 не надала доказів, що набуті у власність її колишнім чоловіком на підставі договору дарування 18/300 часток спірного домоволодіння були ним знесені і зведено повністю новий будинок за її трудової та грошової участі чи за рахунок їхніх спільних коштів або що будівництво було почато та закінчено під час їх спільного проживання у зареєстрованому шлюбі (презумпція). Більше того, позивач ОСОБА_1 не заперечувала, що ОСОБА_5 та нею здійснювалася не нове будівництво з фундаменту і до даху, а реконструкція спірного домоволодіння і саме внаслідок перебудови та добудови до раніше існуючого домоволодіння спірне домоволодіння фактично збільшилося у площі і як слідство у вартості.

Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Для застосування передбачених статтею 25 КпШС України (ст. 62 СК України) правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість будинку чи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Однак відповідних позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння з підстав ст. 25 КпШС України (ст. 62 СК України) ОСОБА_1 не заявлено.

Також позивачем не заявлені вимоги про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, виходячи з матеріалів справи та в межах заявлених вимог, обґрутовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заявлених нею вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зведені виключно до переоцінки належності і достатності доказів щодо трудової і грошової участі позивача у зведенні спірного домоволодіння, яким районним судом в контексті заявлених позовних вимог надано належну та об`єктивну оцінку.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з одних лише формальних підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 02.05.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш