Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 497/2691/15-ц

провадження № 61-15864 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року у складі судді Раца В. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від

13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначило, що 13 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, у ОСОБА_1 станом на 30 вересня

2015 року утворилась заборгованість у розмірі 16 473,69 грн, яку банк просив стягнути.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 25 листопада

2015 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У лютому 2016 року, ПАТ КБ «ПриваБанк», дізнавшись про те, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уточнило позовні вимоги, звернувшись з позовом до спадкоємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 25 вересня 2013 року складала

3 746,45 грн, з яких 3 662,84 грн - заборгованість за тілом кредиту, 83,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня

2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом після спливу визначеного у статті 1281 ЦК України строку пред`явлення вимог до спадкоємців спадкодавця, оскільки ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє погашення заборгованості за кредитним договором відбулося 15 жовтня 2013 року, відповідно до пункту 2.1.1.4.6. Правил користування кредитною карткою, строк вимоги розпочався 14 січня 2014 року, тоді як з позовом банк звернувся лише

25 листопада 2015 року, а відтак банк втратив права вимоги до ОСОБА_2 , як спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд відхилив доводи позивача про те, що він дізнався про смерть позичальника лише у 2016 році вказавши, що з моменту невиконання зобов`язань щодо сплати чергового платежу за кредитним договором, банк не здійснив заходів щодо направлення вимог, усного або письмового попередження боржника про необхідність погашення заборгованості, а відтак міг дізнатися про смерть позичальника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У березні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з вимогами до спадкоємця ОСОБА_1 після спливу, визначеного у частині другій статті 1281 ЦК України шестимісячного строку, з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, оскільки про смерть боржника банк дізнався з повідомлення суду від 29 грудня 2015 року. Згідно з частиною третьою статті 1281 ЦК України якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. ОСОБА_1 за життя була видана картка з продовженим строком дії до останнього числа червня

2015 року, строк вимоги за кредитним договором настав 30 червня 2015 року, банк звернувся з позовом 25 листопада 2015 року, тобто в межах визначеного законодавством строку. Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам обізнаності ОСОБА_2 про існування заборгованості спадкодавця за кредитним договором, зокрема не звернули увагу, що останній платіж за кредитним договором було здійснено після смерті ОСОБА_1 , не з`ясували розмір заборгованості спадкодавця за кредитним договором на день його смерті, наявність у нього майна, яке прийняли спадкоємці, та чи покриває вартість спадкового майна розмір заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог та доводів інших учасників справи

У квітні 2017 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких вона зазначала, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення, а тому відсутні підстави для їх скасування. Вказувала на те, що відлік визначеного в частині другій статті 1281 ЦК України шестимісячного строку пов`язується з відкриттям спадщини, а відтак відлік строку звернення з вимогами до спадкоємців ОСОБА_1 розпочався 26 вересня 2013 року, тоді як банк звернувся до суду з такими вимогами у листопаді 2015 року, тобто після спливу цього строку. Доводи заявника щодо її обізнаності про наявність у спадкодавця заборгованості за кредитним договором вважала необгрунтованими, оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що останній платіж за кредитним договором був здійсненний саме нею, а також відсутні докази продовження строку дії виданої ОСОБА_1 картки.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

03 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 3 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину та 07 липня 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2011 року № б/н станом на 25 вересня 2013 року становила 3 746,45 грн, з яких: 3 662,84 грн - заборгованість за кредитом,

83,61 грн заборгованість за процентами.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Щодо закриття провадження у справі

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма права міститься й у пункті 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи настала вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (аналогічна норма закріплена у частині першій статті 42 чинного ЦПК України).

У статті 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим та повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України

2004 року).

Норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі бере участь відповідач-спадкоємець, який на час розгляду справи має цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляв клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а тому сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від

21 жовтня 2010 року).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», яке звернулося до суду з позовом до померлої особи, а відкривши провадження у справі, повинен був його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд на вказане порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги не звернув та переглянув справу в апеляційному порядку по суті.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом з тим, вказавши на зазначені порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі, з урахуванням конкретних обставин та дій суду, не підлягають скасуванню із закриттям провадження, з огляду на наступне.

Як зазначає у своїх рішеннях ЄСПЛ, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції «право на суд», може бути обмежене, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що скасування ухвалених у справі судових рішень за 2016 та 2017 роки, провадження в якій було відкрито у листопаді 2015 року, поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки безумовно вплине на гарантоване статтею 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку й не буде відповідати ефективності цивільного судочинства, завданням цивільного судочинства та принципу пропорційності у цивільному судочинстві (статті 2, 11 ЦПК України).

Касаційний суд також ураховує, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а залучений до участі у справі спадкоємець померлого позичальника не заперечував проти вчинення судом таких процесуальних дій і приймав активну участь у процесі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від

20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18).

Щодо вирішення спору по суті

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже встановлені статтею 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Підпунктом 2.1.1.4.6 пункту 2.1.1.4 Правил користування кредитною карткою передбачено, що у випадку порушення клієнтом зобов`язань по погашенню заборгованості перед банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень - змінити умови кредиту, встановивши строк повернення кредиту 91-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта по погашенню кредиту, і вимагати від клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і процентів за його використання, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі. Разом з тим, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України по зобов`язанням, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав в 91-й день з моменту настання порушення зобов`язань клієнта по погашенню заборгованості за кредитом. На цю дату клієнт зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і проценти за фактичний строк його використання, в повному об`ємі виконати інші зобов`язання за договором.

Відповідно до умов кредитного договору (пам`ятки клієнта) повернення заборгованості за кредитом здійснюється щомісячними платежами у розмірі семи процентів від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів визначено до 25 числа місяця, наступного за поточним.

Суди попередніх інстанцій обгрунтовано застосували до спірних правовідносин підпункт 2.1.1.4.6 пункту 2.1.1.4 Правил користування кредитною карткою, та дійшли правильного висновку про настання строку вимоги за кредитним договором на 91-й день з моменту порушення зобов`язань позичальника щодо повернення заборгованості за кредитом. Однак помилково зазначили, що початок відрахування строку порушення зобов`язання позичальника за кредитним договором настав з 15 жовтня 2013 року, оскільки вказаний платіж було здійснено вже після смерті ОСОБА_1 , що за відсутності інших доказів само по собі не свідчить про те, що спадкоємці позичальника знали про його боргові зобов`язання. Оскільки останній платіж за кредитним договором у розмірі 950,00 грн (за серпень), ОСОБА_1 сплатив 14 вересня 2013 року, прострочення сплати щомісячного платежу за вересень розпочалося з

26 жовтня 2013 року, а тому з урахуванням підпункту 2.1.1.4.6 пункту 2.1.1.4 Правил користування кредитною карткою, право вимоги щодо повернення кредиту та сплати всіх інших платежів у повному обсязі, передбачених кредитним договором у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло з 24 січня 2014 року, а відтак визначений частиною третьої статті 1281 ЦК України однорічний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців сплив 25 січня 2015 року.

Ураховуючи наведене та те, що банк звернувся до суду з позовом 25 листопада 2015 року, тобто після спливу однорічного строку, визначеного у частині третій статті 1281 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» однорічного строку для звернення з вимогами до спадкоємців позичальника.

Неправильність обрахування судами попередніх інстанцій початку відліку однорічного строку, визначеного у частині третій статті 1281 ЦК України, не вплинуло на правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому не є підставою для скасування правильних по суті й законних судових рішень (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що строк дії картки сплив 30 червня 2015 року, а тому строк на звернення банком до спадкоємців боржника потрібно обраховувати саме з цієї дати, є неспроможними, оскільки відповідно до підпункту 2.1.1.4.6 пункту 2.1.1.4 Правил користування кредитною карткою, які є частиною кредитного договору, строком повернення кредиту в повному обсязі вважається 91-й день з моменту порушення зобов`язань позичальника по погашенню кредиту та сплати інших платежів за кредитним договором.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик