Номер провадження: 22-ц/813/6282/19
Номер справи місцевого суду: 511/208/19
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж. В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

05.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в подальшому уточнивши його, просив стягнути з відповідача його кошти, якими вона незаконного заволоділа, вчинивши шахрайські дії, в розмірі 27251,16 грн. Також стягнути з ОСОБА_1 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної її неправомірними діями, 25000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що відповідач незаконно заволоділа належними йому коштами в сумі 24000 грн., які йому передала по розписці його колишня дружина ОСОБА_3 , як компенсацію за придбаний ними під час сумісного проживання будинок по АДРЕСА_1 , а також в подальшому в період проживання разом з нею остання незаконно заволоділа його пенсією, забравши у нього кошти в сумі 2163,16 грн., а також без його дозволу, знявши з його пенсійної картки 1088 грн. Цими злочинними діями завдала йому моральну шкоду в розмірі 25000 грн. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просив задовольнити позов.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.05.2019 рок позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 24000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.05.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В скарзі ОСОБА_1 зазначила, що судом неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказала, що жодних доказів про завдання нею позивачу матеріальних збитків чи моральної шкоди суду першої інстанції не надано, позовні вимоги та звернення в правоохоронні органи - це є наклеп та помста, з підстав особистих відношень. Крім, цього ОСОБА_1 наполягає на тому, що вимоги заявлені в цій позовній заяві поза строком позовної давності, що сплинув в травні 2016 року.

У відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта наявною в матеріалах справи, є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення №105153.

ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано 12.10.2012 року на підставі актового запису №42.

Згідно з розпискою ОСОБА_2 від 11.09.2012 року він зобов`язався після отримання грошей від ОСОБА_3 в сумі 24000 грн. та розірвання шлюбу з нею знятись з реєстраційного обліку по АДРЕСА_1 .

12.10.2012 року в день офіційного розірвання шлюбу згідно з розпискою, виданою на ім`я ОСОБА_3 ОСОБА_2 12.10.2012 року, він отримав від ОСОБА_3 24000 грн. Претензій по будинку не має.

Далі, в цей же день згідно з розпискою ОСОБА_2 від 12.10.2012 року, він зобов`язався не мати претензій до ОСОБА_3 після отримання коштів в сумі 24000 грн. Зазначив, що будинок переходить у власність ОСОБА_3 .

Крім цього, 12.10.2012 року згідно з розпискою, виданою ОСОБА_1 , вона взяла під свою відповідальність ОСОБА_2 , в тому, що він після розірвання шлюбу та отримання коштів за будинок, не буде мати претензій до ОСОБА_3 .

Також судом встановлено, що переїхавши проживати до Комінтернівського району, 23.11.2012 року до Комінтернівського УПФУ було подано заяву про перерахування пенсії ОСОБА_2 на його поточний рахунок, відкритий в АТ Райффайзен Банк Аваль».

З історії по картковому рахунку судом було встановлено, що 16.01.2013 року з вказаного рахунку було знято 2163,16 грн.

Далі судом встановлено, що за заявою ОСОБА_2 відповідно до повідомлення Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області від 18.05.2013 року розпочато досудове розслідування №00001113 за фактом шахрайських дій ОСОБА_1 відносно нього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а саме по факту незаконного заволодіння належними йому коштами, отриманими від ОСОБА_3 за будинок в сумі 24000 грн. та його пенсією в сумі 2163 грн.

Згідно з повідомленням прокуратури Комінтернівського району копію постанови про визначення підслідності кримінального провадження №00001113 від 18.05.2013 року направлено до СВ Роздільнянського РВ ГУМВС України в Одеській області.

Ухвалою слідчого судді Роздільнянського району Одеської області від 11.10.2013 року по справі № 511/3000/13-к зобов`язано слідчого Роздільнянського РВ ГУМВС України в Одеській області, в провадженні якого перебуває справа, припинити дії щодо нерозслідування кримінального провадження № 00001113, відкритого за фактом шахрайських дій ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 .

Також ухвалою слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.10.2013 року по справі № 511/3000/13-к зобов`язано слідчого Роздільнянського РВ ГУМВС України в Одеській області, в провадженні якого перебуває справа, в межах проведення судового слідства у кримінальному провадженні №00001113 вчинити дії відповідно до положень ст.ст.9, 91, 92 КПК України для повного і всебічного з`ясування усіх обставин справи і зібрати на їх підтвердження відповідні докази у даному кримінальному провадженні, в тому числі шляхом проведення відповідних дій.

Крім цього, суду надано висновок №1801/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001113, складеного 19.04.2016 року, згідно з яким встановлено факт підроблення підпису ОСОБА_2 у заяві до УПФУ в Комінтернівському районі від 23.11.2012 року про перерахування пенсії на рахунок у АТ «Раффайзен Банк Аваль», або ОСОБА_1 або іншою особою не виявилось можливим.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.07.2018 року за скаргою ОСОБА_2 зобов`язано слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області виконати вказівки прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області від 21.06.2018 року, зобов`язано провести слідчі дії та прийняти рішення по кримінальному провадженню №0001113 від 18.05.2013 року відповідно до вимог ст.ст.28, 219, 283 КПК України у розумні строки. Матеріали кримінального провадження №0001113 від 18.05.2013 року повернуто до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області для продовження досудового розслідування.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Однак суд вважав, що дані спірні правовідносини регулюються главою 83 ЦК України, якими встановлено наступне.

Так предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі N 6-88цс13).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Дана правова позиція викладена в постанові по справі ВП ВС від 23.05.2018 року по справі №629/4628/16-ц.

Також відповідно до п.1 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховним судом України в п.9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що жодних доказів про завдання нею позивачу матеріальних збитків чи моральної шкоди суду першої інстанції не надано, позовні вимоги та звернення в правоохоронні органи - це є наклеп та помста, з підстав особистих відношень. Крім, цього ОСОБА_1 зазначила, що заявлені вимоги поза строком позовної давності, що сплинув в травні 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в травні 2013 року позивач у законний спосіб звернувся з заявою до правоохоронних органів про встановлення винних осіб в заподіянні йому шкоди, про що в 2013 році було заведено кримінальне провадження, розслідування по якому до цього часу не закінчено. Позивач мав право пред`явити позов до винних осіб як під час розгляду даного кримінального провадження, так і після встановлення винних осіб та їх винуватості. Однак до цього часу розслідування по кримінальному провадженню №300001113 за заявою ОСОБА_2 за фактом вчинення шахрайських дій ОСОБА_1 не закінчено, винні особи не встановлені, а тому позивач не втратив право на пред`явлення позову про відшкодування йому шкоди, заподіяної в результаті вчинення цих дій та втрати грошових коштів. Про це в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач подав заяву і пояснив, що хоче відновити справедливість вже через суд, так як весь цей час і до теперішнього часу проводиться розслідування кримінального провадження №00001113 щодо наявності в діях ОСОБА_1 по заволодінню його коштами ознак шахрайських дій, а тому поважна причина, по якій він відразу ж не звернувся до суду, - тривале розслідування кримінального провадження.

Тому колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім цього, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення немає.

Колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року.

Головуючий: П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький