Провадження 22-ц/812/93/19 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

07 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського Апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_1 ,

- представника позивача ОСОБА_2 ,

- відповідачки ОСОБА_3 ,

- представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 16 жовтня 2018 року, вступна та резолютивна частини якого проголошено о 8.39 год. суддею цього ж суду Біцюком А.В., у справі № 487/5385/17, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 24 січня 1987 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, за час якого, вони придбали: ванну вартістю 700,00 грн., унітаз - 150,00 грн., міжкімнатні двері - 8100,00 грн., пральну машину-автомат - 2800,00 грн., бойлер емкістю 80 л. - 800,00 грн., телевізор - 3200,00 грн., тахту - 700,00 грн., килимові доріжки - 2400,00 грн., килим- 800,00 грн., порохотяг - 650,00 грн., мультиварку - 1100,00 грн., набір посуду - 2000,00 грн., хлібопіч - 900,00 грн., часи настінні - 250,00 грн., металевий бак для води - 800,00 грн., будку залізну - 1800,00 грн., автомобіль Іж-комбі - 6000,00 грн., гараж - 3200,00 грн., бензопилу - 1000,00 грн., шліфувальну машину - 700,00 грн., перфоратор - 200,00 грн., електродриль - 400,00 грн., тиски трубні - 200,00 грн., тиски настільні - 150,00 грн., тиски ручні - 150,00 грн., інструмент для нарізання різьби - 600,00 грн., інструменти для вимірювання (лінійки, релутки, штангенциркуль) - 150,00 грн., картини - 400,00 грн. Загальна вартість придбаного майна складає 40300,00 грн.

Посилаючись на те, що згоди щодо поділу спільного сумісного майна між ними не досягнуто, позивач просив виділити йому у власність: автомобіль Іж-комбі вартістю 6000 грн.; гараж вартістю 3200,00 грн.; телевізор вартістю 3200,00 грн.; пральну машину - автомат, вартістю 2800,00 грн.; бензопилу вартістю 1000,00 грн.; шліфувальну машину вартістю 700,00 грн.; перфоратор вартістю 200,00 грн.; електродриль вартістю 400,00 грн.; тиски трубні вартістю 200,00 грн.; тиски настільні вартістю 150,00 грн.; тиски ручні вартістю 150,00 грн.; інструмент для нарізання різьби вартістю 600,00 грн.; інструменти для вимірювання (лінійки, рулетки, штангенциркуль) вартістю 150 грн.

08 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що хоч спірний автомобіль і був придбаний у період зареєстрованого з ОСОБА_1 шлюбу, проте за її особисті кошти, отримані від продажу успадкованого нею Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, під час шлюбу ними крім іншого придбано квартиру АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_3 .

Просила визнати автомобіль марки Іж -комбі її особистою приватною власністю, а також поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 та поділити речі побутового вжитку згідно переліку у зустрічній позовній заяві, шляхом присудження їй : наборумеблів для вітальні вартістю 750 грн.; стіл з двома табуретами вартістю 800 грн.; холодильника вартістю 2000 грн.; набору меблі для кухні вартістю 2 500 грн.; набору постельної білизни «Мюлерхаус» вартістю 5000 грн.; автоклаву вартістю 600 грн.; перини пухової вартістю 600 грн.

Також заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_1 невірно встановив обсяг майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки вона не є власником гаража в автогаражному кооперативі.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказував, що квартиру АДРЕСА_2 придбав за власні кошти, отримані від продажу особистого майна, а саме, квартири АДРЕСА_5 . Що стосується житлового будинку АДРЕСА_3 , то він придбаний частково за його особисті збереження, а частково кошти на придбання цього будинку надав чоловік його доньки.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на автомобіль ЛЕГКОВИЙ КОМБІ-В марки ИЖ, модель 2125, 1989 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , по 1/2 частці за кожним.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , по 1/2 частці за кожним.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , по 1/2 частці за кожним.

Виділено у власність ОСОБА_1 телевізор моделі 29FU3RNX, серійний номер 810UE00037.

Виділено у власність ОСОБА_3 пральну машину INDESIT IWSE5125 (CIS) серійний номер 0.

В іншій частині позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до обсягу спільного майна подружжя входить автомобіль, житловий будинок, квартира по проспекту Центральному, телевізор та пральна машина.

Щодо гаражу, який знаходиться у АГК «Мореходний», то він не може буди об`єктом поділу, оскільки він належить інший особі, яка не була залучена до участі у справі.

Відмовляючи в поділі інших речей, суд посилався на те, що жоден з предметів не ідентифікований, сторонами не надано доказів їх придбання під час шлюбу та існування на час розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмовити у зустрічному позові ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги законодавства, які регулюють спірні правовідносини, правові позиції Верховного Суду, не прийняв до уваги, що всі документи на побутову техніку залишилися у відповідачки і вона відмовляється йому їх надати.

Крім того, суд залишив поза увагою, що спірний гараж придбано в період шлюбу і в його придбанні він приймав грошову участь. Також посилався на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана ним під час шлюбу з відповідачкою, але за кошти, що були отримані від продажу належної йому на праві власності двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

14 грудня 2018 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому остання погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що з 24 січня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі ними було набуто спільне майно, а саме: транспортний засіб марки Іж Комбі-В, модель 2125, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1989 року випуску, який 23 квітня 1999 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 (т.1 а.с. 43); квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 17 травня 2001 року (т.1 а.с.47); житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 04 липня 2002 року (т.1 а.с.50); телевізор моделі 29FU3RNX, серійний номер 810UE00037 (т.1 а.с.17); пральну машину INDESIT IWSE5125 (CIS) серійний номер 0 (т.1 а.с.16).

У частині першій статті 22 КпШС України, (під час дії якого спірне майно частково набуто сторонами), передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтями 60, 63, 70 СК України, що діє і на даний час.

Так, за правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що транспортний засіб марки Іж Комбі-В 1989 року випуску, квартира АДРЕСА_2 ; житловий будинок в АДРЕСА_3 ; телевізор LG; пральна машина INDESIT було придбане за час зареєстрованого шлюбу сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про поділ гаражу в АГК «Мореходний», що був набутий під час шлюб, є спільним сумісним майном подружжя та просив виділити йому у власність спірний гараж.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно втановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що ОСОБА_3 будучи членом кооперативу сплачувала пайові внески за спірний гараж та у встановленому законом порядку набула право власності на нього.

В суді апеляційної інстанції сторони визнали, що право користування на спірний гараж ОСОБА_3 отримала у 2000 році як новоприйнятий член кооперативу замість іншої особи, яка вибула із членів цього кооперативу.

Більш того, звертаючись із даним позовом до ОСОБА_3 , позивач підтвердив, що спірний гараж на даний час перебуває у користуванні онука відповідачки, тобто іншої особи.

За довідкою АГК «Мореходний» від 18 липня 2018 року, ОСОБА_3 являлася членом цього кооперативу з квітня 2000 року по 13 січня 2018 року і за нею обліковувався гараж за НОМЕР_5 (металевий).

13 січня 2018 року право користування гаражем, ОСОБА_3 передала своєму онукові - ОСОБА_16 на підставі рішення правління АГК «Мореходний».

Отже, на час пред`явлення позову та вирішення даного спору користувачем спірного гаражу є ОСОБА_16 , який і має бути учасником спору про право власності на спірний гараж, як особи, прав якої стосується судове рішення.

Але, позов до ОСОБА_16 не заявлявся.

Суд, вирішуючи спір, не звернув належної уваги на вказані обставини, не залучив його до участі у справі, тоді як рішення по даній справі безпосередньо стосується його майнових прав та обов`язків, як користувача спірним майном.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів, як то встановлено положеннями ст. 50 ЦПК України.

Вимогами ч.1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно із положеннями частин 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що на момент розгляду справи користувачем спірного гаража згідно рішення правління АГК «Мореходний» є ОСОБА_16 і рішення суду у даній справі може вплинути на його права та обов`язки, суд першої інстанції не роз`яснив позивачу право про заміну (залучення) останнього як належного відповідача у справі.

Апеляційний суд позбавлений процесуальних повноважень на вирішення питання про залучення належного відповідача у справі на стадії апеляційного перегляду.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 щодо виділу йому у власність спірного гаражу відповідно до вимог ст. ст. 60, 70 СК України не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно не вирішив питання про стягнення компенсації за спірний гараж, є помилковими.

Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи що ОСОБА_1 позов про стягнення компенсації вартості частини спірного гаражу не заявляв, суд вирішив первісний позов в межах заявлених ним вимог.

Безпідставними є також посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти, отриманні від продажу його власної квартири АДРЕСА_5 , тому є його особистою власністю.

Положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинний на час набуття нерухомого майна у власність та ст. 60 СК України, який аналогічним чином урегульовував спірні правовідносини, презюмується спільність майна подружжя, набутого подружжям за час шлюбу.

Тобто названа норма матеріального права припускає існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Згідно із ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Статтею 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

Як видно із матеріалів справи, 06 березня 1997 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_8 (т.1 а.с.186).

Отже, вказана квартира була набута ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та являлася його особистою приватною власністю.

08 квітня 1998 року ОСОБА_1 , будучи у шлюбі з ОСОБА_3 продав свою власну двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , за 10 000 грн. (т.1а.с.176).

01 вересня 1998 року, тобто майже через п`ять місяців після продажу власної квартири, товарною біржею «Нерухомість - ЮГ» укладено договір купівлі -продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 за 8 510 грн. придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.184).

17 травня 2001 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу продав зазначену квартиру за 17 600 грн. і цього ж дня за таку ж суму придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , оформивши на своє ім`я право власності (т.1 а.с.107).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що квартира по АДРЕСА_9 придбана за спільні кошти, але право власності на це житло було оформлено на ОСОБА_1

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 стверджувала, що відчуживши однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 більшу частину грошових коштів (суму не пам`ятає), віддав своїй доньці від першого шлюбу для придбання нею власного житла, оскільки на той час їй із сім`єю не було де жити.

Дану обставину ОСОБА_1 не заперечував в суді апеляційної інстанції.

Також ОСОБА_3 вказувала, що саме вона наполягла купити квартиру по АДРЕСА_5 , щоб не витратити кошти, що частково залишалися у ОСОБА_1 від продажу його квартири та її власні заощадження отримані на той час від продажу успадкованого майна.

Тому у вересні 1998 року вони за їх спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_5 .

В подальшому цю квартиру продали і того ж дня придбали спірну квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстрували за ОСОБА_1 лише тому, що у неї вже є власне житло в якому вони весь час проживали і щодо якої спору між ними немає.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 надала копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 1997 року, відповідно до якого вона успадкувала Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а 28 серпня 1998 року (тобто за три дні до придбання квартири АДРЕСА_5 ) зазначений будинок був проданий (т.1 а.с.44, 45).

Аналізуючи наведені обставини, конструкцію норми статті 60 СК України, яка свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, а також те, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що кошти, отримані від реалізації власної приватизованої квартири, він витратив саме на придбання квартири АДРЕСА_5 , а сам по собі продаж власної квартири не може свідчити про такий факт, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростував, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, тому суд вірно вважав, що квартира АДРЕСА_2 не може вважатися об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_1

До того ж, наведені обставини підтверджують наявність у ОСОБА_3 фінансової спроможності на придбання вказаного нерухомого майна.

Водночас, відмовляючи в позові в частині поділу речей побутового вжитку, суд першої інстанції послався на те, що на день розгляду справи судом його неможливо ідентифікувати та встановити дійсне місце знаходження, сторони не надали належних доказів у підтвердження придбання майна в період шлюбу, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо розподілу спірного майна.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Як роз`яснено в п.п. 22, 23 Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказував, що за період шлюбу ними придбано ванну, унітаз, міжкімнатні двері, пральну машину-автомат, бойлер (водонагрівач) емкістю 80 л., телевізор, тахту, килимові доріжки, килим, порохотяг, мультиварку, набір посуду, хлібопіч, часи настінні, металевий бак для води, будку залізну, бензопилу, шліфувальну машину, перфоратор, електродриль, тиски трубні, тиски настільні, тиски ручні, інструмент для нарізання різьби, інструменти для вимірювання (лінійки, релутки, штангенциркуль).

Просив провести поділ побутових речей.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечувала проти наявності та поділу частини майна, зокрема: пральної машини-автомат, бойлеру (водонагрівача) ємкістю 80 л., телевізору, тахти, килимових доріжок, килима, порохотягу, мультиварки, хлібопічі, тисків настільних та інструментів для нарізання різьби, однак заперечувала проти зазначеної позивачем його оцінки.

В силу ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на часткове визнання сторонами позовних вимог щодо поділу речей побутового вжитку, відсутність можливості в іншій спосіб захистити свої права, та безпідставно відмовив у первісному позові ОСОБА_1

З метою визначення вартості зазначеного майна, судом апеляційної інстанції призначена судова товарознавча експертиза.

Висновком експерта Миколаївського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України № 56 від 05 квітня 2019 року, визначена вартість частини спірного майна, а саме пральна машина-автомат Indesit вартістю 2 166 грн. 67 коп.; бойлер (водонагрівач) ємкістю 80 л «Термекс» модель 80 SPR-V вартістю 266 грн. 67 коп.; хлібопіч LG модель HB - 206 CE вартістю 966 грн. 67 коп.; телевізор LG модель 29FU3RNX вартістю 1233 грн. 33 коп.; килим (зала) вартістю 816 грн. 67 коп.; килимові доріжки № 1(кухня) вартістю 333 грн. 33 коп.; килимові доріжки №2 (кухня) вартістю 333 грн. 33 коп.; килимолві доріжки № 3 (спальня) вартістю 583 грн. 33 коп.; порохотяг SAMSUNG модель SC4023 вартістю 733 грн.; тахти із узголів`ям вартістю 2 333 грн. 33 коп.; воротка ручного з нарізувальною плашкою вартістю 442 грн. 33 коп.; лещат вартістю 1166 грн. 33 коп.

Щодо бензопили та перфоратору, то на підтвердження факту придбання цього майна позивач надав Інструкції з експлуатації бензопили АМУР АПБ - 2650/АПБ-3200 та перфоратору ПВ - 1500. Відповідачка за первісним позовом хоча і заперечувала наявність зазначеного майна на час вирішення спору, проте визнала, що дійсно купувалося воно у період шлюбу з ОСОБА_1

Що стосується мультиварки REDMOND RMC-M10, то відповідачка не заперечувала її наявність, пояснивши, що експерту для огляду вона не надавалася.

ОСОБА_3 хоча і заперечував проти зазначеної позивачем оцінки вказаних речей , але докази на підтвердження невірності такої оцінки не надала.

З урахуванням викладеного, з метою вирішення спору між колишнім подружжям, колегія суддів вважає за необхідне, в межах заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог, з врахуванням пропозицій сторін, провести поділ речей побутового вжитку, виділивши у власність ОСОБА_1 телевізор LG модель 29FU3RNX серійний номер 810UE 00037 вартістю 1 233 грн. 33 коп.; тиски настільні вартістю 1 166 грн. 33 коп.; інструмент для нарізання різьби (воротка) вартістю 442 грн. 33 коп.; бойлер (водонагрівач) ємкістю 80 л «Термекс» модель 80 SPR-V серійний номер SD 200874951 вартістю 266 грн. 67 коп.; килимові доріжки розмірами 2,67х0,88м.; 2,28х0,88м.; 3,40х0,79м. загальною вартістю 1249 грн. 99 коп., порохотяг SAMSUNG модель VCC 4023S3K серійний номер 81CY 80021OM вартістю 733 грн.; мультиварка REDMOND RMC - M 10 вартістю 1 100 грн., а всього майна на суму 6 191 грн. 65 коп.

При цьому, оскільки, при поділі спільного майна подружжя, у ОСОБА_3 . залишається майно, вартість якого перевищує розмір частки кожного із подружжя у їх спільному майні, то відповідно до положень ст. 71 СК України необхідно присудити стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 257 грн. 51 коп. грошової компенсації вартості, що перевищує належну їй частку (всього майна на суму 12 898 грн.32 коп.: 2= 6 449 грн. 16 коп.)

Що стосується поділу набору посуду, то в суді апеляційної інстанції сторони визнали, що він був подарований ОСОБА_3 на день народження.

Відповідно до ст. 57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є власністю кожного з них.

Таким чином, зазначене майно, хоча й набуто під час шлюбу, але є особистою власністю відповідачки за зустрічним позовом та не підлягає поділу.

Щодо поділу часів, шліфувальної машини, електродриля, тисків трубних, тисків ручних та інструментів для вимірювання, то ОСОБА_1 не надано суду належних доказів набуття права власності на вищевказане майно під час шлюбу, в той час як ОСОБА_3 заперечує його наявність; на день розгляду справи судом сторони не погодили його вартість, ідентифікуючі ознаки, перелік інструментів для вимірювання, а тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимоги в частині розподілу зазначеного майна.

Що стосується поділу ванної, унітазу, міжкімнатних дверей, то в силу ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки ванна та унітаз із зливним бачком є приналежностями до водопровідно-каналізаційної системи квартири, виконують допоміжну роль та наслідують долю головної речі, а відтак не можуть бути присуджені окремо одній із сторін при поділі їх майна.

Те ж саме стосується і міжкімнатних дверей, які є невід`ємною частиною обладнання квартири, не є самостійними нерухомими речами, відтак не можуть бути окремим об`єктом права власності та спору.

Щодо будки залізної з баком для води, які розташовані на території СВТ «Бузьке», то з пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, що також підтвердив експерт, який проводив огляд вказаного майна, бак металевий призначений для поливу рослин та вмонтований в металеву будку і відокремити їх неможливо.

Враховуючи, що металевий бак є приналежністю головної речі - металевої будки, тому виділення у власність зазначеного майна як окремих об`єктів є неможливим.

Більш того, як пояснив експерт в суді апеляційної інстанції через щільне нагромадження інших будівель до цих речей взагалі відсутній будь - який доступ, що унеможливлює їх ідентифікувати та визначити дійсну ринкову вартість.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відмову у поділі частини спірного майна (речей побутового вжитку) відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Рішення в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду.

В силу ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню 548 грн. 86 коп. судового збору.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2018 року в частині відмови у поділі речей побутового вжитку змінити.

Виділити у власність: ОСОБА_1 телевізор LG модель 29FU3RNX серійний номер 810UE 00037 вартістю 1 233 грн. 33 коп.; тиски настільні вартістю 1 166 грн. 33 коп.; інструмент для нарізання різьби (воротка) вартістю 442 грн. 33 коп.;бойлер (водонагрівач) ємкістю 80 л «Термекс» модель 80 SPR-V серійний номер SD 200874951 вартістю 266 грн. 67 коп.; килимові доріжки розмірами 2,67х0,88м.; 2,28х0,88м.; 3,40х0,79м. загальною вартістю 1249 грн. 99 коп., порохотяг SAMSUNG модель VCC 4023S3K серійний номер 81CY 80021OM вартістю 733 грн.; мультиварка REDMOND RMC - M 10 вартістю 1 100 грн., а всього майна на суму 6 191 грн. 65 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , 257 грн. 51 коп. компенсації різниці у вартості спільного майна.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 548 грн. 86 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 10.05.2019 р.