Дата документу 08.11.2019 Справа № 322/626/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/626/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шиш А.Б.
Провадження №22-ц/807/3151/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (Далі - АТ КБ "ПриватБанк") про визнання договору недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 дізнався про існування кредитного договору від 18 грудня 2013 року № SAMDN0226, укладеного між АТ КБ "ПриватБанк" та позивачем, відповідно до якого він отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Про існування даного договору він дізнався після отримання постанови державного виконавця про стягнення заборгованості за даним договором та ознайомлення з матеріалами справи № 322/965/16. Вказаний договір він не підписував, а він звернувся в АТ КБ "ПриватБанк" та підписав лише виключно заявку з метою отримання кредитної картки з кредитним лімітом. Згідно з матеріалами справи № 322/965/16, даний кредитний ліміт був збільшений, жодного договору та погодження на збільшення кредитного ліміту він не підписував, що свідчить про незаконність дій АТ КБ "ПриватБанк" та неотримання згоди на зміну умов договору.

Оскільки він не був ознайомлений з договором, не міг внести зміни в договір, обговорити всі істотні умови та запропонувати доповнення до договору, такий договір порушує вимоги законодавства щодо свободи договору, порушує принцип рівності сторін договору, та ставить його у завідомо невигідне становище.

Так, за умовами договору, він, як позивач, несе відповідальність та ризики у більшому обсязі, ніж Відповідач.

АТ КБ "ПриватБанк" здійснює нечесну підприємницьку практику. АТ КБ "ПриватБанк" не ознайомило його з умовами договору. Йому не було відомо та роз`яснено всі положення умов, не було роз`яснено про можливе збільшення кредитного ліміту за договором, що свідчить про те, що відповідач, скориставшись відсутністю у нього юридичної освіти, та усвідомлення всіх умов договору, спонукав його укласти правочин, на який він не погодився б за інших умов. Вказаний договір був укладений навмисно на невигідних умовах відповідачем, що суперечило його внутрішній волі на момент укладення, а також суперечить низці чинних нормативно-правових актів.

Оспорюваний договір був складений банком та розміщений на сайті, в той час як він був позбавлений можливості корегування умов договору, і звернувся в банк виключно для отримання кредитної картки.

Договір містить несправедливі умови, що суперечить принципу добросовістності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, порушення принципу рівності сторін та свободи договору.

Крім того, він не був ознайомлений з невід`ємними частинами договору, що знаходяться на сайті АТ КБ "ПриватБанк", а також він не підписував договір про зміну кредитного ліміту за договором. З огляду на те, що сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору належним чином, та взагалі не погоджували умови договору, даний договір суперечить вимогам законодавства.

Виходячи з наведеного, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11, п. 4 ч. 1 ст. 21, ч. 5 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» позивач просив визнати недійсним кредитний договір № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк"; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. та всі судові витрати.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у прорушення вимог ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» в оспорюваному кредитному договорі відсутні відомості про загальну вартість кредиту та умови, передбачені п.п. 3.2. 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168. Договір містить умови, які статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначаються як несправедливі. Несправедливими є умови про встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, відповідач не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору.Оскільки позивач не був ознайомлений з договором, не міг внести зміни в договір, обговорити всі істотні умови та запропонувати доповнення до договору, такий договір порушує вимоги законодавства щодо свободи договору, прушує принцип рівнрості сторін договору, та ставить позивачпа у завідомо невигідне становище. Відповідач використовує нечесну підприємницьку діяльність, порушуючи статтю 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Також зазначає, що посилання суду на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року, яким було встановлено лише факт укладення 18 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ « ПриватБанк» договору № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року та стягнено з останнього суми заборгованості за цим кредитним договором, не свідчить про те, що цим рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області встановлені обставини, які мають значення для справи про визнання цього договору недійсним, оскільки договір містить несправедливі умови, що суперечать принципу добросовістності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, порушення принципу рівності сторін та свободи договору.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ПАТ АТ КБ « ПриватБанк», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між строронами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом установлено, що 18 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № SAMDN0226 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки.

Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 2.2% на місяць.

Також у договорі зазначено, що відповідач ознайомлений і згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг. Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, що були надані йому на ознайомлення в письмовому вигляді.

Станом на 28.08.2016 року ОСОБА_1 через неналежне виконання умов договору від 18.12.2013 року мав заборгованість у розмірі 96894.48 грн.

23 вересня 2016 року ПАБ КБ «ПриватБанк» звернувся до Новомиколаївського районного суду Запорізької області з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN0226 у розмірі 96894.48 грн

03 листопада 2016 року Новомиколаївським районним судом Запорiзької області було прийнято рішення по цивільній справі № 322/965/16, яким задоволено в повному обсязі позовну заяву ПАТ КБ "ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року, в розмірі 96894 гривні 48 копійок.

Вказане рішення суду було оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області, який постановою від 13 листопада 2018 року залишив без змін рішення суду по справі № 322/965/16.

Рішення Новомиколаївським районним судом Запорiзької області від 03 листопада 2016 року набрало законної сили.

Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважаєтьсяч таким, що вчинений у письмровій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умов ( пункти), визначені на розсуд сторін і погодженгі ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутносты таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до вимог частини першої, частини 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановленго законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Новомиколаївського районного суду Запорiзької області від 03 листопада 2016 року у справі № 322/965/16, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 листолпада 2018 року було задоволено в повному обсязі позовну заяву ПАТ КБ "ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року, в розмірі 96894 гривні 48 копійок.

Під час розгляду справи № 322/965/16 судом було встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року про відкриття картрахунка та обслуговування платіжної картки. Відповідно до зазначеного договолру відповідач отримав кредитт у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 2.2% на місяць. Також у договорі зазначено, що відповідач ознайомлений і згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, що були надані ОСОБА_1 для ознайомлення в письмовому виді. Право банка в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, факт постійного користування ОСОБА_1 кредитними коштами банку, існування не тільки кредитних відносин між сторонами, але й наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором, при цьому відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, кошти не повернув. При дослідженні виписки за кредитним договором судом було встановлено, що ОСОБА_1 постійно користувався кредитними коштами банку: знімав готівку, оплачував товар та послуги, клав кошти на рахунок, що ОСОБА_1 не заперечувалося під час розгляду справи. При цьому суд прийшов до висновку про існування кредитних відносин між сторонами у справі і наявності у ОСОБА_1 заборгованості за вищезазначеним кредитним договором (а.с. 21-27).

Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

За таких обставин, для визнання угоди недійсною позивачу необхідно надати відповідні докази.

Натомість, факт укладення між сторонами договору № SAMDN0226 від 18 грудня 2013 року про відкриття картрахунка та обслуговування платіжної картки, під час укладення якого сторони погодили всі істотні умови, у тому числі права і обов`язки сторін, строків та визначення розмірів платежів, факт постійного користування ОСОБА_1 кредитними коштами, наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором встановлено рішенням Новомиколаївського районного суду Запорiзької області від 03 листопада 2016 року у справі № 322/965/16, яке набрало законної сили, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оспорюючи кредтний договір ОСОБА_1 фактично намагається оспорити обставини, встановлені в рішенні Новомиколаївського районного суду Запорізької робласті від 03 листопада 2016 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню .

Доводи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам та змісту позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими та викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав длоя висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Підстав для зміни розподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України не має.

Керуючись ст..ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 08 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.