Справа № 183/1317/19
№ 2/183/2019/19
01 серпня 2019 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Крохмалюк І.П., секретаря судового засідання Петрієнко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про:
визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ,
позивачі звернулися до суду з означеним позовом.
В обґрунтування позову з посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. 107 ЖК України, 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України зазначають, що вони є подружжям та власниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на домоволодіння набуте ОСОБА_1 на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2006 року. Право власності на земельну ділянку підтверджене Свідоцтвом від 24 грудня 2013 року. Зазначене майно набуте ОСОБА_1 вже в період перебування у шлюбі, тому ця нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У належному позивачам будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син позивачів; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька позивачів; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - зять позивачів. Під час реєстрації місця проживання позивачі давали згоду на реєстрацію відповідачів в будинку. Однак, з 22 квітня 2014 року відповідачі в будинку не проживають, виїхали за межі України на постійне проживання до Російської Федерації, де розпочали процедуру отримання громадянства і не мають наміру повертатися. Місце проживання відповідачів на даний час позивачам не відоме. Оскільки відповідачі не проживають в будинку, вони не приймають участі в утриманні будинку, сплаті періодичних та поточних платежів за його утримання і продовжуючи бути зареєстрованими у ньому, перешкоджаючи позивачам в праві розпорядження будинком, а тому виникає необхідність звернутися в суд з цим позовом.
Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання вимог позову та про розгляд справи у його відсутність.
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності, відзиву на позов не надавали.
Представники третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності, пояснення на позов не надали.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подали відзив, судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що позивач-1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11, 12, 13, 14-17).
Також, у вказаному будинку, окрім позивача-1 та членів її сім`ї зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23 лютого 2010 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 15 квітня 2010 року (а.с. 18-19, 20).
При цьому, з актів від 23 лютого 2019 року, складених головою квартального комітету кварталу № 21 м. Новомосковська у присутності мешканців будинків № АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 не проживають з 22 квітня 2014 року (а.с. 21-22).
За таких обставин вбачається, що між позивачами та відповідачами виник спір з приводу наявності чи відсутності права відповідача користуватися спірним житловим приміщенням.
При вирішенні спору суд виходить з таких норм законодавства.
У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 156 ЖК України визначає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
У відповідності до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідачів щодо користування житловим приміщенням, належним позивачу-1, матеріали справи свідчать про відсутність відповідачів у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік.
За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад 1 рік, не містять договору чи іншої угоди, якою-б було встановлено інші, ніж визначено наведеними положеннями законодавства правові підстави для проживання відповідачів в житловому приміщенні, належному позивачу-1, а зібрані у справі докази та їх оцінка свідчать про фактичне таке не проживання, - наявні підстави для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. При цьому, реєстрація відповідачів в спірному житловому приміщенні порушує майнові права позивача-1, пов`язані з необхідністю оплати комунальних послуг за особу, яка цим майном не користується.
Внаслідок викладеного, суд вважає, що аргументи позивачів про втрату відповідачами права користування, наведені ними в якості підстав для звернення з позовом обґрунтовані, підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, відповідачі без належних правових підстав значаться такими, що зареєстровані у житловому приміщенні та наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем-1 сплачено судовий збір у сумі 768,40 гривень, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі по 384,20 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача-1.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд -
Визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя І.П. Крохмалюк