Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 521/2976/17

провадження № 61-25020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Головне територіальне управління юстиції в Одеській області,

треті особи: Одеська міська рада, Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року у складі судді Сегеди О. М. та постанову апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року у складі суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи:Одеська міська рада, Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, ОСОБА_4 , про визнання права власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що 28 жовтня 2003 року між позивачами та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого вони придбали у рівних частинах будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно договору складається в цілому з одного житлового будинку під літерою «А», та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня; «В» - сарай; «Д» - вбиральня; № 1-3 - огорожі, які розташовані на земельній ділянці площею 342 кв. м.

У вересні 2016 року позивачам стало відомо, що здійснити приватизацію земельної ділянки, на якій розташований будинок неможливо, у зв`язку з тим, що на вказану земельну ділянку, на підставі рішення Одеської міської ради від 04 липня 2001 року ОСОБА_11 було видано державний акт від 25 березня 2002 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0342 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 померла, спадкоємців за законом чи заповітом у останньої немає. У подальшому позивачам стало відомо, що придбаний ними будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,0342 га, до набуття права власності позивачами неодноразово відчужувався попередніми власниками. Вказували, що у зв`язку із придбанням ними вищевказаного будинку до них у рівних частках на будинок, перейшло й право власності на земельну ділянку, на якій він розташований.

Посилаючись на порушення своїх прав, як власників земельної ділянки на якій розташований належний їм будинок, позивачі просили суд визнати у рівних частках право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0342 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, набутим одночасно з набуттям права власності на розташований на ній будинок згідно договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області не є належним відповідачем у даній справі. Позивачі повинні були звернутися до суду із позовом до спадкоємців власника земельної ділянки чи Одеської міської ради, у тому разі, якщо спадкоємець відсутній. Ураховуючи, що такі вимоги позивачами не заявлялися, суд не має повноважень виходити за межі заявлених позовних вимог, відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачі повинні були звернутися до суду з позовом до спадкоємця власника земельної ділянки чи Одеської міської ради, у тому разі, якщо спадкоємець відсутній. З огляду на відсутність у суду повноважень виходити за межі заявлених позовних вимог, позивачі такі вимоги заявляти не бажають, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Також помилковим є висновок суду, що позивачами безпідставно визначено у якості відповідача Головне територіальне управління юстиції в Одеській області та позивачі повинні були звернутися до суду з позовом до спадкоємця власника земельної ділянки чи Одеської міської ради, у тому разі, якщо спадкоємець відсутній. Власниця земельної ділянки ОСОБА_12 померла не залишивши заповіт та не має спадкоємців за законом, тому відповідно вимог частини першої статті 555 та частини третьої статті 524 ЦК Української РСР, чинних на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_14 , якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені відповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Ураховуючи, що спірна земельна ділянка перейшла у власність держави, позивачі звернулися до належного відповідача, який відповідно до покладений на нього завдань здійснює представництво інтересів держави у судах.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Головне територіальне управління юстиції в Одеській області зазначило про те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що позивачами безпідставно визначено у якості відповідача Головне територіальне управління юстиції в Одеській області. Доказів того, що земельна ділянка вибула з приватної власності та є у державній власності позивачами не надано.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 року належить на праві власності у рівних частках будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літерою «А», та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Д» - вбиральня, № 1-3 - огорожі, які розташовані на земельній ділянці 342 кв. м.

Установлено, на підставі рішення Одеської міської ради від 04 липня 2001 року на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , було видано державний акт від 25 березня 2001 року серії РІ № 485028 на право приватної власності на землю, згідно якого земельна ділянка площею 0,0342 га передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель ОСОБА_11

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено актовим записом про смерть № 65, складений виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одесьої області.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Суди установили, що після смерті ОСОБА_14 із заявами про прийняття спадщини до нотаріально контори ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась.

Пунктом 5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_14 , було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК Української РСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Відповідно до частини третьої статті 524 ЦК Української РСР, якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з частино першою статті 137 ЦК Української РСР майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів.

За правилами частини першої статті 1277 ЦК України, в редакції чинній на час розгляду справи, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно із частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Згідно з підпунктом 4.57 пункту 4 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, здійснює представництво інтересів осіб у судах України у рамках виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, інших міжнародних договорів України про правову допомогу у цивільних та кримінальних справах у порядку, визначеному законодавством України.

Згідно з підпунктом 4.60 пункту 4 вказаного Положення Головне територіальне управління юстиції за дорученням Міністерства юстиції України представляє інтереси Кабінету Міністрів України, Мін`юсту під час розгляду справ у судах Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, готує матеріали до розгляду цих справ.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року)

У справі, що переглядається, судами установлено, що позивачі вимоги до належних відповідачів заявляти не бажають.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що саме територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням спадкового нерухомого майна є відповідачами у даній справі, й позивачі не позбавлені права звернутися із даним позовом до належного відповідача - Одеської міської ради або спадкоємців ОСОБА_14 , які прийняли спадщину.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, неправильного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко