ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/626/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін - відповідачки ОСОБА_1 її представника - адвоката Янчишин В.Й.

позивачки ОСОБА_2

її представника - адвоката Островської О.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10848/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 квітня 2019 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст якого складено 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державне підприємство «Український державний центр радіочастот» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державне підприємство «Український державний центр радіочастот» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що з травня 2009 року вона та ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. За час проживання однією сім`єю у березні 2011 року ними було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 35,6, житловою 16,8 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на все належне йому майно, у тому числі на спірну квартиру. 22 лютого 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 28 липня 2017 року позивач звернулась із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , однак їй було відмовлено у цьому у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на даний об`єкт нерухомості та свідоцтва про укладення шлюбу. Також, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 . Враховуючи наведені обставини, з урахуванням поданої нею заяви про відмову від частини позовних вимог, просить суд визнати факт її проживання разом із померлим ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із травня 2009 року та визнати за нею право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м., житловою 16,8 кв.м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 8 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державне підприємство «Український державний центр радіочастот» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з травня 2009 року по січень 2017 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 2360 (дві тисячі триста шістдесят) гривень судового збору.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Також суд не навів, якими доказами підтверджено, що ОСОБА_4 мав з ОСОБА_2 спільний бюджет та вели спільне господарство та проживали однією сім`єю.

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримала апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Позивачка апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вірно виходив з наявності правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з травня 2009 року по січень 2017 року та їм на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, а саме квартира АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 лютого 2017 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голови територіального управління юстиції у Тернопільській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 Тернопіль ОСОБА_4 помер.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №108331983 від 20.12.2017 року, ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі продажу ВРІ 625971, ВРІ 625972 від 25.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В., за реєстром №134, належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Як вбачається із довідки про склад сім`ї, виданої ПП «Люкс» від 21 серпня 2017 року №897, ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_4 фактично проживав за вказаною адресою з 2009 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З акту від 21 серпня 2017 року, складеного комісією ПП «Люкс», що здійснює обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 , вбачається, що у кімнаті №823 фактично проживав ОСОБА_4 з 2009 року до дня смерті, що підтверджено поясненнями сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Як слідує із інформації від 13.09.2018 року №275 Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, у ній зазначено, що 27 січня 2017 року о 14 год. 27 хв. зареєстровано виклик за адресою: АДРЕСА_2 до гр. ОСОБА_4 , 1968 р.н.

15 березня 2011 року між Державним підприємством «Український державний центр радіочастот» та ОСОБА_4 , який перебуває із Позикодавцем у трудових відносинах на підставі трудового договору, укладено Договір про надання безвідсоткової позики, за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 227 000 грн. на безвідсотковій основі на придбання житла, а останній зобов`язується використати за цільовим призначенням та повернути позику в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Строк повернення позики складає 120 календарних місяців, починаючи з квітня 2011 року. Позика підлягає поверненню шляхом щомісячно утримання із заробітної плати Позичальника грошей у сумі 1 891,70 грн.

31 грудня 2013 року між зазначеними сторонами укладено додаткову угоду до договору від 15 березня 2011 року про надання безвідсоткової позики, відповідно до п.2 якої передбачено, що сторони зобов`язуються підписати акт взаєморозрахунків станом на 01 січня 2014 року та графік повернення позики із зазначенням розміру щомісячних платежів, які позичальник починаючи з 01.01.2014 року має вносити на поточний рахунок правонаступника (ДП «український державний центр радіочастот» в установі банку і Пунктом 2.2 сторони передбачили, що позичальник визнає та підтверджує свій борг 1630000 грн. на користь правонаступника станом на день укладення цієї угоди. Загальний термін повернення позики не повинен перевищувати 120 місяців починаючи з квітня 2011 року, тобто не пізніше квітня 2021 року.

Як вбачається із акту взаєморозрахунків станом на 01.01.2014 троку, проведеного між ДП «Український державний центр радіочастот» та ОСОБА_4 сторони встановили, що 21.03.2011 року видано позичальнику 227 000 грн., протягом 2011 2013 років повернення позики на суму 64 000 грн., залишок на 01.01.2014 року складає 163 000 грн.

22 лютого 2017 р. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. відкрито спадкову справу № 8/2017 щодо майна померлого 2017 року ОСОБА_4

28 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської М.І. із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської М.І. від 28 липня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю реєстрації шлюбу із спадкодавцем ОСОБА_4 та неподанням правовстановлюючого документу на спадкове майно на ім`я спадкодавця.

Доводи апелянта, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 не врахувавши, що належних та допустимих доказів позивачкою не представлено, колегія суддів не приймає до уваги як не обгрунтовані.

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.4 ст.3 цього Кодексу сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тобто, право осіб на створення сім`ї без шлюбу законом не заборонено. Проживання жінки та чоловіка без шлюбу може бути підставою для створення сім`ї.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 цього Кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них наявних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обов`язків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504,17 зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке положення містить статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу".

Згідно пояснень позивачки, наданих у судових засіданнях в суді першої інстанції, починаючи з травня 2009 року по січень 2017 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, між ними склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї. Зазначала, що ОСОБА_4 проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , вони разом несли витрати по утриманню помешкання, вирішували питання щодо купівлі побутових речей та придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Місцевим судом в ході розгляду справи було також опитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , які зазначали, що позивачка та ОСОБА_4 спільно проживали в квартирі АДРЕСА_2 , з травня 2009 року по січень 2017 року як подружжя, для спільного проживання була придбана квартира.

Суд першої інстанції при вирішенні спору підставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , оскільки останні не були очевидцями умов ведення побуту, способу та місця проживання ОСОБА_4 , а пояснили лише те, що коли бачили ОСОБА_4 , то останній не зазначав, що проживає у місті Тернополі із позивачем.

До матеріалів справи позивачем долучені фотографії за період з 2009 по 2017 рік, на яких зафіксовано спільне перебування під час відпочинку та у побуті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивачем у підтвердження ведення спільного господарства із ОСОБА_4 надано суду першої інстанції квитанції про оплату житлово-комунальних послуг з обслуговування та утримання квартири АДРЕСА_1 та квитанції про оплату позики.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, оскільки набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з травня 2009 року по січень 2017 року і позика надана ОСОБА_4 для купівлі квартири була використана останнім в інтересах сім`ї для створення спільної сумісної власності. Таким чином суд прийшов до вірного висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 спірної квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 квітня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесені.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 липня 2019 року.

Головуюча: Г.М.Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач