КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 357/908/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року, постановлене у складі судді Кошель Б.І.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно,

встановив:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно, який мотивує тим, що 14.07.2016 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої остання отримала у борг від позивача кошти у розмірі 13 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема, 1/2 частка квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 02.09.2017 року позивач, як спадкоємець за законом четвертої черги, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та, як кредитор спадкодавця, направив до нотаріальної контори письмову вимогу до спадкоємців.

Крім того, не маючи відомостей про коло спадкоємців, направив вимогу на адресу проживання спадкодавця. 18.04.2018 року на адресу позивача надійшла постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована наявністю іншого спадкоємця третьої черги - ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що відповідач, будучи повідомленою про вимоги кредитора, всупереч нормі ч. 1 ст. 1282 ЦК України, не виконала свої зобов`язання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд накласти стягнення у рахунок погашення боргу ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед ОСОБА_1 , у розмірі 364 260 грн., що еквівалентно 13 000 доларів США, на 1/2 частину квартири, розміщеної по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Посилається на те, що факт отримання спадкодавцем ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 13 000 доларів США 14 липня 2016 року судом першої інстанції встановлений, про що суд зазначив у рішенні. Проте суд першої інстанції відмовив у позові з тих підстав, що у розписці не зазначено обов`язок спадкодавця повернути отримані грошові кошти, що не дає можливості кваліфікувати правовідносини, що виникли на підставі виданої розписки, як правовідносини позики.

Однак суд першої інстанції, не встановивши того, що передача коштів носила безоплатний характер чи інших правових підстав, які б давали підстави спадкодавцю не повертати позивачеві отримані кошти, не встановив справжню правову природу правовідносин та дійсних юридичних підстав, які позбавляють позивача права вимагати повернення переданих спадкодавцю коштів від спадкоємця, як його правонаступника.

Суд першої інстанції не встановив факт того, що цивільні права та обов`язки, які виникли внаслідок передачі позивачем спадкодавцю коштів у розмірі 13 000 доларів США, припинились внаслідок її смерті.

За вказаних умов позивач вважає, що між ним та спадкодавцем виникли правовідносини, пов`язані з набуттям майна за його рахунок без достатньої правової підстави, відповідно до ст. 1212 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити, наголошуючи на тому, що кошти були передані позивачем у позику ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції - законним і обґрунтованим, просила залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції, виходив з того, що зі змісту розписки померлої ОСОБА_3 не вбачається факту укладення договору позики між позивачем та померлою ОСОБА_3 , як і отримання нею від позивача вказаних грошових коштів у сумі 13 000 доларів США у борг. Оскільки не встановлено обов`язку спадкодавця ОСОБА_3 повернути грошові кошти, то і відсутній обов`язок спадкоємця ОСОБА_2 повернути зазначені кошти ОСОБА_1 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його законним, обґрунтованим, таким, що відповідає обставинам справи, та зробленим відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, у розписці, доданій позивачем до позовної заяви зазначено: « Я , ОСОБА_3 получила суму тринадцять тисяч доларів від ОСОБА_1 . 14.07.2016 р. підпис» ( а.с. 29).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 14.03.2017 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 422.

Як вбачається з матеріалів справи, в Першій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі Київської області було заведено спадкову справу № 230/2017 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з матеріалами вказаної спадкової справи, єдиним спадкоємцем за законом майна померлої є її двоюрідна сестра ОСОБА_2 , 1965 року народження, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вищевказана розписка від 14 липня 2016 року була написана ОСОБА_3 у період оформлення права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та спадкоємцями якого є: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 , 1986 року народження (позивач у даній справі), син ОСОБА_7 , 2003 року народження. Зазначене підтверджується матеріалами спадкової справи № 08/2016 до майна померлого ОСОБА_7 , заведеної приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глоба В.І. ( а.с. 176-289, т. 1).

З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що 13 липня 2016 року ОСОБА_3 подала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глоба В.І. за реєстровим № 652, відповідно до якої ОСОБА_3 заявила, що на спадщину, яка залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , вона не претендує та не заперечує про отримання свідоцтв про право на спадщину за законом спадкоємцями, що прийняли спадщину - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ( а.с. 184, зворот , т.1).

Як вбачається з наданої позивачем до позовної заяви розписки, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 13000 доларів США 14 липня 2016 року ( а.с. 29).

15 липня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8 було подано заяву приватному нотаріусу Глоба В.І. про видачу ОСОБА_3 як дружині померлого свідоцтв про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» ( а.с. 189, зворот)

15 липня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 було видано свідоцтва про право власності 1/2 частку у спільному майна подружжя, а саме:

- 1/2 частину нежитлового приміщення «Зерносклад», площею 938,2 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частину гаражу, площею 890,47 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_4 ;

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 84,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 ;

- 1/4 частку нежитлового приміщення «Вагова», площею 197,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 першого сівообороту ( тік).

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,15 га, розташованої за адресою АДРЕСА_7 ( а.с. 206 - 212, т. 1).

Відповідно до записів приватного нотаріуса Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глоба В.І. на Витягах про реєстрацію права власності на нерухоме майно на нежиле приміщення «Зерносклад», розташоване в АДРЕСА_5 та гараж, розташований в АДРЕСА_4 , право власності на 1/2 частину кожного із вказаних об`єктів нерухомого майна було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 15 липня 2016 року за ОСОБА_3 .

20 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були укладені договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глоба В.І. за реєстровими № 691 та № 692, відповідно до яких ОСОБА_3 відчужила на користь позивача ОСОБА_7 1/2 частину нежилого приміщення «Зерносклад», площею 938,2 кв.м., та 1/2 частину гаражу, площею 890,47 кв.м. ( а.с. 225-229, т. 1).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності у розписці ОСОБА_3 вказівки про зобов`язання повернути отримані грошові кошти, зазначена розписка не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильними, оскільки встановивши, що до складу спадщини не входить обов`язок спадкодавця ОСОБА_3 повернути ОСОБА_7 грошові кошти, зазначені у розписці від 14.07.2016 року, суд обґрунтовано зазначив про відсутність обов`язку спадкоємця ОСОБА_2 задовольняти пред`явлені ОСОБА_7 вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив справжню правову природу правовідносин та дійсних юридичних підстав, які позбавляють позивача права вимагати повернення переданих спадкодавцю коштів від спадкоємця, як його правонаступника, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та зробив обґрунтовані висновки про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики.

Посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що між ним та спадкодавцем виникли правовідносини, пов`язані з набуттям майна за його рахунок без достатньої правової підстави, відповідно до ст. 1212 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц.

Враховуючи, що позовних вимог з підстав, визначених ст. 1212 ЦК України, позивач ОСОБА_7 не заявляв, суд апеляційної інстанції зазначені підстави не розглядає.

Разом з тим, всупереч зазначеним доводам апеляційної скарги, в судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_7 наполягав на тому, що кошти були передані ним ОСОБА_3 у борг, що відповідає також його посиланням у позовній заяві про те, що між ним та ОСОБА_3 виникли правовідносини позики грошових коштів в сумі 13 000 доларів США з невизначеним терміном виконання.

Таким чином, правильно встановивши відсутність між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 правовідносин позики відповідно до розписки від 14.07.2016 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.