Провадження № 22-ц/801/1409/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуСправа № 127/17358/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Денишенко Т.О., Марчук В.С., секретар Богацька О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року, ухвалене суддею Бойко В.М., повне рішення складено 02 травня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, та згідно уточнених позовних вимог просила визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 позначену на плані літ. «А3» загальною площею 42,9 кв. м., що складається з приміщення 3-1, площею 9,8 кв. м., 3-4 площею 17,9 кв. м., 3-5 площею 4,3 кв.м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 жовтня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 і проживала з ним однією сім`єю до липня 2016 року, шлюб розірвано 28.10.2016. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час подружнього життя сторони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , в частині будинку, яку відповідач прийняв у спадщину після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер у м. Вінниці 08.01.2005. Даний будинок був у незадовільному стані, однак, не маючи іншого житла, вони почали в ньому проживати та робити ремонт. Позивач брала участь в ремонті як особистою працею, так і виділяла кошти свої та залучала кошти матері.

В 2013 році збудовано та введено в експлуатацію прибудову до будинку загальною площею 42,9 кв.м., позначеної на плані «А3» вартість якої складає - 176 970 грн., при цьому вартість житлового будинку «А», та прибудов «А1», «А2», «аЗ», «АЗ», тамбуру «а» загальною площею 143,3 кв. м. складає 419 193 грн. Таким чином, за час шлюбу будинок істотно збільшився в своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат

ОСОБА_1 зазначає, що спірний будинок було добудовано у 2013 році, тобто за час шлюбу і за рахунок добудови його площа була збільшена на 42,9 кв.м., а загальна вартість будинку істотно збільшилась на 42% саме за рахунок добудови, тому, на підставі ст. 62 СК України, може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про належність спадкодавцю земельної ділянки, що знаходиться під спірним будинком, оскільки в матеріалах справи відсутнє рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність; учасниками справи не надано доказів, які б вказували, що прибудова до будинку зведена до укладення шлюбу або ж після його розірвання; судом не оцінено показання свідків та зазначено відомості про свідків, які не відповідають дійсним обставинам справи; об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток; необґрунтованими є висновки суду про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Від ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Позивач звернулась до суду з позовом з вимогами про визнання прибудови об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про розподіл майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на частину прибудови (частка буде визначена після проведення будівельної експертизи) (а.с.2 Т.1).

В подальшому позивач подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с.146 Т.1), в якій просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності та провести розподіл майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на частину (частка буде визначена після проведення експертизи) будинку.

Після скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції про призначення судової будівельно-технічної експертизи (з направленням справи для продовження розгляду), позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила визнати об`єктом спільної сумісної власності саме прибудову (а.с.58 Т.2). Вимог про розподіл нерухомого майна позивач у даній заяві не ставила.

Колегія суддів, враховуючи те, що заява про уточнення позовних вимог є останньою і вона прийнята до розгляду судом першої інстанції, та те, що в заяві не йде мова про збільшення позовних вимог, вважає, що ці вимоги ОСОБА_1 є остаточними, а тому справа, в силу ст. 13 ЦПК України, повинна бути розглянута в межах лише цих вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (2/5 частки будинку) та ОСОБА_3 (3/5 частки будинку).

Право власності за ними зареєстровано 21 липня 2005 року в реєстрі за №4-1052 та за №4-1050 на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, відповідно до яких ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті батька ( ОСОБА_5 ) 2/5 частки будинку, а ОСОБА_6 - 3/5 частки будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2016 (а.с. 11 Т.1) встановлено, що 09.10.2010 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і цим рішенням шлюб між ними розірваний.

В рішенні суду згадується про прибудову до будинка, яка є об`єктом самочинного будівництва.

Підставою для відмови судом в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (як вказано в рішенні суду) було те, що позов необґрунтований, непідтверджений жодними доказами.

Колегія суддів в повній мірі не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не обґрунтований судом і, на думку колегії суддів, є суперечливим та безпідставним. До такого висновку апеляційний суд прийшов, взявши до уваги всі обставини у справі та норми матеріального права, які повинні бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідачем не заперечувались вищезгадані обставини, а також не заперечувався факт здійснення в 2013 році прибудови до будинку АДРЕСА_1 .

Позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудову, яка складається з приміщення 3-1, площею 9,8кв.м, приміщення 3-4 площею 17,9 кв.м та приміщення 3-5, площею 4,3 кв.м., які відображені на схемі плану будинку (а.с.7 Т.2).

Саме такі остаточні вимоги позивача були прийняті судом першої інстанції до розгляду (заява про уточнення позовних вимог від 13.11.2018) (а.с. 58-60 Т.2).

Фактично вимога про визнання прибудови об`єктом спільної сумісної власності призводить до виникнення права у позивача на прибудову, що в розумінні ст. 316 ЦК України є правом власності на майно.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України), і як зазначає позивач, вона має таке ж право на спірну добудову, як відповідач, оскільки її було збудовано ними під час шлюбу.

Отже, спільна сумісна власність на майно - це вид права власності на майно.

Майном як особливим об`єктом вважається річ, сукупність речей (ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ст. 380 ЦК України, об`єктом права власності може бути житловий будинок, яка є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язане нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю (ч. 2 статті).

Колегія суддів бере до уваги висновок Верховного Суду у справі №306/2140/17 від 18 квітня 2019 року, в якому йде мова про те, що будинок на земельній ділянці із прибудовами розглядається як садиба (ст. 381 ЦК України), тобто відповідно до статті 186 ЦК України будинок є головною річчю, а прибудова - приналежністю.

Також, не заперечувалось сторонами, що дана прибудова є самочинним будівництвом, так як будувалась без будь-яких дозволів та затверджених проектів. Даний факт підтверджується свідоцтвами про право власності на спадщину за законом та матеріалами інвентарної справи на даний будинок, який досліджувався судом першої інстанції, а також копіями технічних паспортів на будинок станом на 2005 та 2016 роки, в яких є відповідні відмітки про це.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ст. 376 ЦК України), а отже, не може бути визнано об`єктом спільної сумісної власності самочинно збудована прибудова. В цій же постанові Верховного Суду вказується, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Отже, спірна прибудова є приналежністю, яка слідує за будинком - головною річчю, і, проаналізувавши вказані норми та позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає, що прибудова, яку позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності, не може бути окремим майном, на яке можна визнати право спільної сумісної власності, а відтак, не є окремим об`єктом права власності, в т.ч спільної сумісної.

Також слід зазначити, що підставою для задоволення остаточних вимог ОСОБА_1 була ст. 62 СК України, відповідно до якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності.

Разом з тим, позивач, стверджуючи про наслідки вчинення прибудови, яка фактично збільшила як площу будинку, так і його вартість, просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності не все нерухоме майно, яке перейшло у спадок відповідачу, а лише прибудову, яка відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не включена до цього свідоцтва.

Крім того, як встановлено, що за заповітом відповідачу перейшло у власність 2/5 частини будинку. Інша частина - 3/5 перейшло його братові - ОСОБА_6 Брати, які є власниками лише своєї частки, між собою юридично не закріпили порядок користування та володіння будинком в порядку ст. 358 ЦК України, і кожен з них не виділив своєї частки із будинку в натурі в порядку ст.364 ЦК України, із зазначенням, які конкретно приміщення в будинку належать кожному з них.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК зроблена добудова (прибудова) є власністю того із співвласників, який її зробив, на переконання колегії суддів, без виділення своєї частки в натурі кожним із співвласників будинку, взагалі не може йти мова про визнання нерухомого майна, яке належить відповідачу, об`єктом спільної сумісної власності.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів прийшла до переконання, що в задоволенні вимог позову слід відмовити в зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, які не ґрунтуються на нормах закону.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду, в яких зроблений висновок про можливість визнання права власності на незавершене будівництво є помилковим, так як будівництво спірної прибудови завершене, нею користуються сторони, а тому прибудова не має статусу «об`єкт незавершеного будівництва», а має статус « об`єкт самочинного будівництва».

Враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання спірної прибудови об`єктом спільної сумісної власності, не має правового значення дослідження показань свідків з наданням їм тих чи інших висновків, якими позивач мала намір довести безпосередньо факт будівництва спірної прибудови сторонами під час перебування у шлюбі, за спільні кошти та за кошти позивачки.

Тому недоречним є висновок суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість вимог позову.

Заслуговує на увагу один із мотивів апеляційної скарги про хибність твердження суду першої інстанції про належність спадкодавцю, який заповів спірний будинок своїм синам, земельної ділянки, що знаходиться під будинком, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що земельна ділянка належить саме спадкодавцю.

Рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні вимог позову, підлягає скасуванню і в задоволенні позову слід відмовити з інших підстав.

Рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню, так як воно в повній мірі не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, в якій вказується, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Беручи за основу вимоги позову, в яких позивач не просить поділити майно подружжя чи виділити частку з нього, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при розгляді справи порушив принцип диспозитивності, так як керувався нормами матеріального права, які регламентують поділ майна, що є об`єктом спільної часткові та спільної сумісній власності, а також про виділ частки в натурі. При цьому, суд, в порушення вимого п. 5 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не навів мотивів застосування цих норм.

В рішенні суду містяться взаємовиключні висновки, зокрема, відмовляючи в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, в судовому рішенні міститься висновок про неможливість визнання спірної прибудови об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки він не являється об`єктом нерухомості, що виключає необхідність в доведенні обставин викладених в позові.

Суд першої інстанції ніяким чином не відреагував на підставу вимог ОСОБА_1 - стаття 62 СК України. На цю норму права посилався позивач, але суд її не застосував і не навів мотивів не застосування.

Незрозумілим є сам висновок суду першої інстанції про необґрунтованість та непідтвердженість жодними доказами позову: що саме необґрунтовано позивачем, і що саме позивачем не доведено.

В Постанові Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» в п. 8 вказано, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ЦПК.

В мотивувальній частині має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначені апеляційним судом недоліки, оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, а тому не може бути залишеним без змін.

Апеляційній суд, розглянувши апеляційну скаргу в межах її вимог, на підставі п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, прийшов до висновку про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити в задоволенні позову з підстав наведених вище.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Т.Б. Сало

Судді Т.О. Денишенко

В.С. Марчук