Справа № 161/6458/19 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/983/19 Категорія: 48 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л. В.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 поданого в її інтересах Головним територіальним управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Королівства Іспанія за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Волинській області поданої в інтересах ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Волинській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернення дитини до місця постійного проживання у Королівстві Іспанія та зобов`язання відповідача передати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання.

Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася і зростала у Королівстві Іспанія. Батьки дитини у шлюбі не перебували, проте проживали однією сім`єю у період з 2009 року по 2011 рік на території Королівства Іспанія. Відповідач часто їздив до своєї країни, так як він не був громадянином держави походження дитини, і міг залишатись на території Шенгенської зони максимально 90 з кожних 180 днів. Дитина постійно знаходилась під опікою позивача. Коли ОСОБА_2 тимчасово повертався в Королівство Іспанія, малолітня ОСОБА_6 за взаємною згодою батьків проживала поперемінно з кожним з них без спеціального врегулювання часу та з урахуванням потреб дитини. Позивачем ніколи не вчинялись дії, спрямовані на перешкоджання спілкуванню батька з донькою, батьками було прийнято спільне рішення відносно того, що дитина проживатиме з матір`ю та навчатиметься на території Королівства Іспанія, і жоден з батьків не вивозитиме її до держави, громадянином якої він є.

З 2012 року дитина регулярно відвідувала школу Маріано Арока в м. Мурсія та була записана батьками на 2018- 2019 навчальний рік до четвертого класу місцевої початкової школи. Дана обставина підтверджує те, що рішення про переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну не було заплановано та узгоджено між обома батьками. Літні канікули 2018 року дитина провела з батьком на території України та повернулась до Іспанії в кінці серпня. З 10 до 12 вересня включно відвідувала школу, перш ніж відповідач самовільно, без дозволу позивача, 13 вересня 2018 вивіз її з території Королівства Іспанія на територію України.

Рішенням суду першої інстанції № 15 Мурсія 00020/2019 встановлено незаконність вивезення відповідачем ОСОБА_2 дитини за межі Іспанії.

З огляду на викладене просили суд позов задовольнити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернення дитини до місця постійного проживання у Королівстві Іспанія та зобов`язання відповідачки передати малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне територіальне управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_4 подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що судом безпідставно покладено на позивача обов`язок доводити підстави заперечення позову на позивача, не взяв до уваги рішення суду першої інстанції Мурсія про незаконність вивезення дитини, не урахував практики Європейського суду у подібних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що позивач не заперечувала щодо вивезення дитини, однак, згодом змінила свою думку, в Україні дитині забезпечено захист та піклування, чого не зможе забезпечити на території Іспанії позивач.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку,що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали в Іспанії без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 , що підтверджується актовим записом Відділу актів реєстрації цивільного стану у Мурсія (а.с. 23 ).

13.08.2018 гр. ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою переїхав на постійне місце проживання в Україну. Батько та дочка мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка на праві власності належить ОСОБА_16 , бабусі дитини зі сторони батька. Малолітня ОСОБА_6 набула громадянства України, що підтверджується довідкою № 70739/161- 17/210-17 від 02.11.2017 про реєстрацію особи громадянином України (а.с. 51).

Складеним працівниками Служби у справах дітей Луцької міської ради актом обстеження умов проживання від 10.01.2019 підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 , створено необхідні я проживання дитини умови (а. с. 94).

Згідно з висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради від 16.01.2019 року № 11 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 вбачається, що враховуючи інтереси дитини та керуючись ст. 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ України від 24.09.2008 №866, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання її батька гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 96-зворот).

З довідки від 04.12.2018№01-17/288, виданої комунальним закладом «Луцька ЗОШ І-ІІІ ступенів № 25 ЛМР Волинської області» вбачається, що ОСОБА_6 навчається в 3-Б класі (а.с. 57а).

З матеріалів справи вбачається, що дитина вільно володіє українською мовою, займається у танцювальному та вокальному художніх колективах Палацу учнівської молоді міста Луцьк, є успішною у навчанні, однокласники позитивно відносяться до неї, вона користується авторитетом серед однокласників та вчителів (а.с. 153-158). Судом першої інстанції заслухано думку ОСОБА_6 , яка висловила своє бажання проживати на Україні, з батьком.

Відповідно до частини другої статті 12 Конвенції судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного строку, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо немає відомостей про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Стаття 13 Конвенції передбачає, зокрема, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку.

Аналіз статей 12, 13 Конвенції дають підстави вважати, що суди мають право відмовляти у поверненні дитини до місця її постійного проживання, якщо під час розгляду справи судом буде встановлено, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі та/або існує ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку.

Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Стаття 13 Конвенції визначає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Частина перша статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У конкретному випадку зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про те, що повернення малолітньої ОСОБА_6 на проживання до Королівства Іспанія поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, ґрунтується на поданих відповідачем та досліджених у судовому засіданні доказах. Зокрема, це наведені вище докази, які указують на те, що малолітня дитина вже прижилась у новому середовищі, її батько - відповідач у справі, забезпечує належний рівень життя, виховання, він має постійне місце роботи з достатнім заробітком ( а.с. 159). Водночас, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що матір дитини - позивач у справі, має постійну роботу, постійне помешкання та має можливість забезпечити належний рівень життя та виховання, всесторонній розвиток своїй доньці. Аргументи апеляційної скарги про наявність таких доказів не відповідає фактичним обставинам справи.

Доказом того, що малолітня дитина прижилась у новому середовищі, є ті обставини, що дитині комфортно проживати разом з батьком, у неї високий рівень успіхів у школі та у позакласному житті, дівчинка активна у спілкуванні з однокласниками, серед яких вона знайшла друзів, та з учителями, які цінують малолітню ОСОБА_6 , а тому наведені факти, які підтверджені належними доказами, є достатніми для висновку, що повернення дитини до Королівства Іспанія поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку. З урахуванням наведеного, наявність рішення суду першої інстанції № 15 Мурсія 00020/20-19 , яким встановлено, що позивач не надавала згоди на вивезення малолітньої ОСОБА_6 до іншої держави , не дає підстав для задоволення позову. Також на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги пояснення відповідача про те, що це рішення ним оскаржується, оскільки він не був учасником справи та йому не було відомо про порушене проти нього провадження в Королівстві Іспанія.

Апелюючи про неврахування судом першої інстанції практики Європейського суду при вирішенні справи, позивач залишив поза увагою, що така практика підлягає до застосування виходячи із конкретних обставин справи. Тому суд першої інстанції правильно послався на рішення Європейського Суду з прав людини (Мамуссе і Вашінгтон проти Франції) від 06 грудня 2007 року, в якому зазначено, що головним правилом Конвенції є захист прав дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення. У даній справі не встановлено обставин, які указують на те, що перебування малолітньої ОСОБА_6 в Україні та її проживання з батьком потягнули за собою шкідливі наслідки для дитини. Водночас беззаперечно встановлено про можливість заподіяння шкоди дитині, яка прижилась у новому середовищі, у разі повернення дитини в судовому порядку до іншої держави.

Позивач неправильно тлумачить зміст рішення суду першої інстанції, указуючи, що суд відмовив у позові у зв`язку з недоведеність існування виключних обставин для розлучення батька з дитиною , оскільки основним мотивом для відмови у позові є урахування судом найвищих інтересів малолітньої дитини, що є головним у Конвенції 1980 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення позивачем обставин справи та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд апеляційної ї інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, який, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального і без порушення процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області подану в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: