провадження № 2/520/4232/19
16.11.2019 року м. Одеса
В травні 2019 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом про скасування заходів примусового виконання рішення до Першого Київського відділу державної виконавчої служби.
Ухвалою суду від 25.05.2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без руху. В вказаній ухвалі суд, крім іншого, звернув увагу позивача на роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» щодо визначення відповідачів у такі категорії справ.
Проте, розпорядившись наданим позивачу правом на власний розсуд, позивач вимоги ухвала суду від 24.05.2019 року виконав частково, долучивши третьою особою Одеській науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України.
На виконання ухвали 29.07.2019 року третя особа надана відповідь зі змісту, якої вбачається, що частиною 2 ст. 124 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експерта. Також суду повідомлено, що відповідно до Положення про Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, яке затверджено наказом МВС 11.06.2019 № 477 Одеський НДЕКЦ МВС України не наділяється повноваженнями виступати в інтересах держави у виконавчих провадженнях про стягнення коштів до Державного бюджету.
Враховуючи, що з часу відкриття провадження у справі зі сторони позивача ніяких процесуальних дій не вчинялося, а відповідач на позов не відізвався, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань від сторін не надходило, суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
В ході розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , зважаючи на наступне.
З досліджених судом доказів вдалось встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2010 року значиться зареєстрованою в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є власником паспорту громадянина України: НОМЕР_1 , виданого Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 04.11.1996 р., та 02.09.1996 року одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
14.10.2011 року Приморським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист № 1-1652 з виконання рішення загального суду.
Виконавчий лист надійшов до Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
08.11.2011 року державним виконавцем на підставі заяви було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Боржником у виконавчому провадженні вказана Прі ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
15.04.2012 року держаним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, оскільки боржник не виконав вимоги виконавчого документу у добровільному порядку.
Стягувачем у виконавчому провадженні вказана юридична особа з найменуванням «НДЕКЦ», місцезнаходження: м. Одеса, вул. Прохорівська, 35.
Позивач не надав суду відомостей, чи оскаржував він у встановленому законом порядку дії державного виконавця щодо накладеного арешту, до звернення до суду з позовною заявою до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області з позовними вимогами про скасування арешту, що належить ОСОБА_1 , накладеного в рамках виконавчого провадження № 29700035.
Суд в ухвалі від 25.05.2019 року звертав увагу позивача на роз`яснення, що містяться в постанові № 5 від 3 червня 2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у якій Пленум надав низку роз`яснень стосовно застосування законодавства при розгляді позовів про зняття арешту з майна.
Так, у вказаній Постанові роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Всупереч цим роз`ясненням, ОСОБА_1 залишила Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області єдиним відповідачем за своїми вимогами, а не третьою особою.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплений у статті 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, , 263-265, 273, 274, 279, 282, 284, 354 ЦПК України, постановою № 5 від 3 червня 2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Датою складання рішення є 16 листопада 2019 року.

Суддя

Літвінова І. А.