КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/7358/2019 Головуючий у 1-й інстанції - Чірков Г.Є.
361/6838/17-ц Доповідач: Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину щодо стягнення грошових коштів,-

у с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач пред`явила позов до відповідача, у якому зазначала, що 16.12.2013 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди, належного їй автомобіля марки «Мерседес Бенц», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , днз. НОМЕР_2 для здійснення перевезень вантажів та пасажирів, а також для особистого користування. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2016 року вказаний договір оренди визнано нікчемним та застосовано наслідки недійсності (нікчемності) правочину й стягнуто з неї на користь відповідача сплачені ним кошти за орендну плату в розмірі 150448 грн.. Посилаючись на вимоги ст. 216 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відшкодування за користування автомобілем за період з 16.12.2013 року по 24.05.2016 року, отриманим за нікчемним правочином у розмірі 2633050 грн. 20 коп., відшкодування витрат повязаних з розглядом справи у розмірі 13500 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 8400грн..

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування вартості користування автомобілем, що одержано за нікчемним правочином, у розмірі 150448 грн., а також судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема судового збору в розмірі 1504 грн. 48 коп. та витрат на правничу допомогу в розмірі 1579 грн. 20 коп., а всього 153571 грн. 68 коп..

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .. Зазначає, що суд без будь-яких підстав та обґрунтувань зробив висновок, що вартість використання одержаного ним автомобіля за нікчемним правочином становить 150 448,00 грн. і цю суму необхідно стягнути з нього, хоча вірно не взяв до уваги надану позивачем довідку №113/202 від 28.11.2017 року, що слугувала підставою для розрахунку суми відшкодування у розмірі 2633050,20 грн.. Крім того, судом знехтувана вимога ч. 2 ст. 264 ЦПК України, у відповідності з якою при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Києво-Святошинський районний суд Київської області 11 листопада 2016 року у справі № 369/718/16-ц ухвалив рішення про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь сплачених коштів у розмірі 150448 грн. Цим же рішенням суд відмовив ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову про стягнення грошових коштів з нього за вищезазначеним договором оренди автомобіля, виходячи з розуміння вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, зокрема щодо відсутності юридичних наслідків такого правочину та обов`язку кожної із сторін повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину - тобто застосування двосторонньої реституції. За результатами розгляду апеляційної скарги ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.02.2017 року було прийнято судове рішення, яким апеляційну скаргу було відхилено, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/718/16-ц від 11 листопада 2016 року залишено без змін.

При судовому розгляді спору про застосування наслідків недійсності правочину (договору оренди автомобіля Mercedes-Bens, укладеного 16.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) по справі питання відшкодування за користування автомобілем у розмірі 150448 грн. було предметом дослідження ще у 2016 році і ці обставини встановленні рішенням суду. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по цивільній справі, не прийняв до уваги обставини, установлені рішенням суду, у якій брали участь ті самі особи, що ставить під сумнів законність судового рішення.

Крім того, 16.10.2018 року, тобто до проведення підготовчого засідання у справі № 363/4849/17, у письмовій формі було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, викладених у позовній заяві. Проте, порушуючи вимоги ст.ст. 182,183, 222, 258 ЦК України суд жодним чином, у спосіб як це передбачено процесуальними норами, не відреагував на його заяву та не дослідив доводів про можливість та необхідність застосування судом позовної давності.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що 16 грудня 2013 року сторони уклали договір оренди транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в оренду автомобіль марки Мercedes-Bens днз. НОМЕР_2 , 1998 року випуску, кузов НОМЕР_1 , з подальшим переходом права власності на вказаний автомобіль до ОСОБА_1 , після сплати останнім вартості автомобіля у розмірі 18131,10 доларів США, що еквівалентно 425174 грн. 29 коп..

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину.

11 листопада 2016 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/718/16-ц, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені останнім кошти за оренду автомобіля у розмірі 150448 грн., а також судові витрати у розмірі 2055 грн. 69 коп.. Узадоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором відмовлено. Указане рішення набрало законної сили 01.02.2017 року.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2016 року у справі № 369/718/16-ц встановлено, що ОСОБА_2 передала 16.12.2013 року в користування ОСОБА_1 автомобіль марки Мercedes-Bens днз. НОМЕР_2 , який зареєстрований та належитьОСОБА_2 . Крім того, встановлено, що на виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_2 кошти в сумі орендованої вартості автомобіля у розмірі 150448 грн., що підтверджується копіями квитанцій, поясненнями і змістом зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 у справі № 369/718/16-ц.

Разом з тим, Києво-Святошинським районним судом Київської області встановлено, що сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу, а тому договір оренди автомобіля Мercedes-Bens днз. НОМЕР_2 , укладений 16.12.2013 року між сторонами визнано нікчемним.

ОСОБА_1 користувався автомобілем позивача з 16.12.2013 року до моменту, коли автомобіль вилучено працівниками поліції та поміщено на майданчик спеціального утримання, тобто до 24.05.2016 року.

Зазначене підтверджується змістом згаданого рішення суду та копією акту приймання-передачі складеного 24 травня 2016 року інспектором Вишгородського ВП ГУНП в Київській області, відповідно до якого24 травня 2016 року автомобільМercedes-Bens днз. НОМЕР_2 , в порядку ст. 256-2 КУпАП, затримано працівниками Вишгородського ВП ГУНП в Київській області та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: м.Гостомель, вул. Садова, 20.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив з того, що відповідач на виконання нікчемного договору оренди транспортного засобу одержав те, що полягає у користуванні майном позивача (чужим майном) протягом 892 днів, яке не може бути повернуто власнику в натурі, а тому остання має право на відшкодування вартості такого використання згідно із ст. 216 ЦПК України, яке відповідно до матеріалів справи становить 150448 грн.. При цьому надана відповідачем довідка, відповідно до якої вартість відшкодування складає 2633050 грн. 20 коп., визнана судом недостовірним та недопустимим доказом у розумінні ст.ст. 78, 79 ЦПК України.

Колегія суддів уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Достовірно встановлено, що на підставі договору оренди транспортного засобу від 16.12.2013 року, за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в оренду автомобіль марки Мercedes-Bens днз. НОМЕР_2 , 1998 року випуску, кузов НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 16.12.2013 року до 24.05.2016 року фактично використовував, належний на праві власності ОСОБА_2 указаний автомобіль.

Дана обставина не спростована відповідачем.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2016 рокувстановлено обставину нікчемності договору оренди транспортного засобу від 16.12.2013 року,укладеного між сторонами.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, факт використання відповідачем автомобіля, належного на праві власності ОСОБА_2 , зобов`язує ОСОБА_1 відшкодувати вартість того, що він отримав фактично за нікчемним правочином у період з 16.12.2013 року по 24.05.2016 року, унаслідок чого вимога ОСОБА_2 є правомірною.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру вартості відшкодування за користування майном у сумі 150 448,00 грн., яка складається із ціни вартості орендної плати автомобіля, яка була визначена сторонами.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В апеляційній скарзі відповідач не навів доказів, які б спростували висновок суду першої інстанції щодо вартості відшкодування, визначеного за фактом користування відповідачем майном, що належить позивачу.

При цьому предметом розгляду даної справи є вартість відшкодування за користування майном, унаслідок чого аргумент ОСОБА_1 про те, що суд при визначенні вартості відшкодування вийшов за межі позовних вимог, є безпідставним.

Не заслуговує на увагу і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що суд Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову про стягнення грошових коштів з нього за вищезазначеним договором оренди автомобіля, виходячи з розуміння вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, зокрема щодо відсутності юридичних наслідків такого правочину та обов`язку кожної із сторін повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину - тобто застосування двосторонньої реституції, а тому при вирішенні даної справи суд відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України повинен був урахувати встановлену судом обставину.

Як убачається із рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, то зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди, ОСОБА_2 обґрунтовувала невиконанням останнім умов договору оренди належного їй автомобіля щодо оплати оренди.

Тобто, предметом розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 у межах справи за позовом ОСОБА_1 було дотримання останнім його умов, а не вимога про застосування двосторонньої реституції відповідно до ст. 216 ЦК України.

При цьому судом було відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її зустрічного позову з підстав нікчемності договору оренди автомобіля, що був укладений між сторонами 16.12.2013 року, унаслідок чого відсутні юридичні наслідки такого правочину відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у даному випадку суд першої інстанції мав на увазі наслідки невиконання умов правочину.

Отже обставина правомірності застосування двосторонньої реституції у межах справи № 369/718/16-цза позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_2 , судами не встановлювалась.

Крім того слід зазначити, що ОСОБА_1 до суду першої інстанції 16.10.2018 року була подана заява про застосування позовної давності, у якій він, зазначаючи про те, що датою початку виконання нікчемного правочину є 16.12.2013 року - день його укладення, просив застосувати позовну давність у даній справі.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 , ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається із матеріалів справи, то про нікчемність, укладеного ним з ОСОБА_2 16.12.2013 року договору оренди автомобіля, ОСОБА_1 заявив у позові про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, який ним було пред`явлено в січні 2016 року. Відповідне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області суду було ухвалено 11.11.2016 року, яке набрало законної сили 01.02.2017 року.

З огляду на викладене, саме з дня набрання Києво-Святошинським районним судом Київської області - 01.02.2017 року розпочинається перебіг строку позовної давності за даною вимогою ОСОБА_2 ..

Даний позов направлено поштою 06.12.2017 року.

Отже твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним.

Проте, як убачається із рішення суду першої інстанції, то заява відповідача про застосування строку позовної давності не надійшла свого відображення у рішенні суду.

Зважаючи на ту обставину, що суд вірно вирішив справу по суті, та з урахуванням того, що заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності є безпідставною, унаслідок чого на законність рішення не впливає, то її не вирішення судом першої інстанції не є підставою до скасування рішення суду, оскільки результат розгляду справи по суті не зміниться.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук