Дата документу 05.11.2019 Справа № 335/1785/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/1785/18

Провадження №22-ц/807/993/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року, повний текст якого складено 23 липня 2018 року, в складі судді Шалагінової А.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який уточнила у квітні 2018 року.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, зазначала, що 24 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали письмовий договір безпроцентної позики, згідно якого позичальник ОСОБА_1 до підписання зазначеного договору від позикодавця ОСОБА_2 отримав готівкою 4 500 доларів США у якості позики, що згідно договору еквівалентно 90 000, 00 грн., та зобов`язався повернути вказані гроші готівкою не пізніше 01 березня 2015 року.

Згідно договору за прострочення повернення позики понад 10 днів позичальник зобов`язався сплатити штраф у розмірі 30% від неповернутої частини боргу та додатково сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі подвійної ставки НБУ та відшкодувати втрати від інфляції за весь період користування грошовими коштами.

Оскільки в обумовлений договором строк відповідач позику не повернув, позивач просить суд стягнути з відповідача згідно договору позики від 24 січня 2015 року суму основного боргу у розмірі 90 000, 00 грн. та штраф у розмірі 27 000, 00 грн., а також стягнути за період з 01.03.2015 р. до 28.02.2018 р. втрати від інфляції у сумі 67 806, 00 грн., три відсотки річних у сумі 8 357, 00 грн., проценти за користування грошовими коштами у сумі 98 189, 00 грн., що разом складає 291 352, 00 грн., та стягнути з відповідача судовий збір 2 914, 00 грн., а всього 294 266, 00 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 90 000, 00 грн., штраф у розмірі 27 000, 00 грн., втрати від інфляції за період з 01 березня 2015 р. по 28 лютого 2018 р. у розмірі 67 806, 00 грн., три відсотки річних у розмірі 8 357, 00 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 98 189, 00 грн., судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 914, 00 грн., а всього стягнуто 294 266, 00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи; неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не укладав з позивачем договір безпроцентної позики від 24.01.2015 року та не брав у позивача грошові кошти. Крім того, в матеріалах справи міститься не посвідчена копія договору позики, в якому виправлена дата укладення на 24.01.2015 року без жодних на то застережень сторін у договорі та в рішенні суду не міститься посилання, що позивачем надавався оригінал зазначеного договору позики. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором в частині інфляційних збитків та трьох відсотків річних виконаний із помилками. Зазначає, що суд не повідомив його належним чином про час та місце судового засідання, чим позбавив його можливості брати участь у розгляді справи та заявити про сплив строку позовної давності в частині стягнення штрафу.

Від позивача до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте позивачем надано письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення суду залишити без змін. Зазначає, що строк стягнення штрафу за договором у розмірі 30% не сплинув, оскільки договір відповідно до п. 7.1 діє до повного виконання позичальником зобов`язань. Суд першої інстанції оглянув оригінал договору позики у судовому засіданні. Надання відповідачем розрахунку сум втрат від інфляції та 3% річних за той же період, що й розрахунки, надані позивачем, підтверджує наявність суми боргу за договором позики, а відсутність в апеляційній скарзі заперечень щодо стягнення процентів у розмірі подвійної ставки НБУ згідно з договором свідчить про згоду відповідача виконати умови договору (а.с. 150-152).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, позику у визначений договором строк не повернув, у зв`язку з чим у позивача наявні підстави вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за користування грошовими коштами на рівні подвійної облікової ставки НБУ, які вірно розраховані позивачем, а також сплатити штраф в розмірі 30% від неповернутої суми позики.

Колегія суддів частково погоджується із висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 24 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір безпроцентної позики (далі - Договір), відповідно до п. 1.1, 2.1. якого Позикодавець ( ОСОБА_2 ) передає у власність Позичальнику ( ОСОБА_1 ) грошові кошти в розмірі 4 500 дол. США (еквівалент у гривні 90 000, 00 грн.), а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю ( т.1 а.с. 5).

За цим Договором проценти не нараховуються та не сплачуються (п. 2.2 Договору).

Позикодавець надає кошти по позичці в готівковому порядку. На момент підписання даного договору Позичальник кошти отримав у повному обсязі (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору строк повернення позики становить не пізніше 01 березня 2015 року.

Позичальник зобов`язаний повернути суму позики (або неповернуту її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку встановленого в п. 4.1 цього Договору (п. 5.1 Договору).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що не укладав з позивачем ОСОБА_2 договір позики та не підписував його, просив суд призначити в справі судову почеркознавчу експертизу.

Ураховуючи, що в справі ухвалено заочне рішення без належного повідомлення відповідача, що позбавило ОСОБА_1 можливості заявити вищевказане клопотання в суді першої інстанції, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2019 року в справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи виконано підпис на договорі безпроцентної позики від 24.01.2015 року ОСОБА_1 чи іншою особою у графі : «Позичальник, підпис» ?

За результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по матеріалам цієї цивільної справи Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз складено висновок експерта № 415-19 від 20.09.2019, в якому зазначено, що відповісти на питання: Чи виконано підпис на договорі безпроцентної позики від 24.01.2015 року ОСОБА_1 чи іншою особою у графі: «Позичальник, підпис» ? не надається за можливе.

Крім того, у висновку експерта № 415-19 від 20.09.2019 зазначено, що керуючись пп. 2.1, 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (наказ Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 зі змінами та доповненнями), експертом в порядку експертної ініціативи вирішувалось наступне питання: Чи виконано рукописний текст та цифрові записи на договорі безпроцентної позики від 24.01.2015 року у графі: Позичальник» ОСОБА_1 чи іншою особою. Дослідивши вказане питання, судовим експертом зазначено, що рукописний текст та цифрові записи, які виконані на договорі безпроцентної позики від 24.01.2015 року у графі: Позичальник» від імені ОСОБА_1 , виконані самим ОСОБА_1 (т.2, а.с. 43-56).

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Ураховуючи, що за результатами судової почеркознавчої експертизи в цій справі у висновку експерта № 415-19 від 20.09.2019 зазначено, що рукописний текст та цифрові записи, які виконані на договорі безпроцентної позики від 24.01.2015 року у графі: Позичальник» від імені ОСОБА_1 , виконані самим ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що відповідачем не доведено, що він не укладав вказаний договір позики.

Таким чином, в матеріалах справи не міститься достатніх доказів, на підставі яких можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 не підписував та не укладав з ОСОБА_2 договір безпроцентної позики від 24.01.2015.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.1,ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У встановленому законом порядку договір безпроцентної позики від 24.01.2015 не було визнано недійсним.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання та стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 90 000, 00 грн.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не оглядався оригінал договору безпроцентної позики від 24.01.2015 спростовується технічним записом судового засідання, а також підписом судді на копії вказаного договору, який міститься в матеріалах справи (т.1. а.с. 5).

Окрім того, апеляційним судом оглянуто оригінал договору безпроцентної позики від 24.01.2015 та долучено до матеріалів даної справи.

Відповідно до п. 6.1 Договору при простроченні повернення позики (її частини) понад 10 днів, Позичальник сплачує штраф у розмірі 30 відсотків від неповерненої суми позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неналежне повідомлення судом його про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності та просить апеляційний суд застосувати позовну давність у частині стягнення з нього штрафу в розмірі 27 000, 00 грн., передбаченого п. 6.1 Договору.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені доводи є обґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 15 листопада 2018 року про перегляд заочного рішення відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності в частині стягнення з нього штрафу в розмірі 27 000, 00 грн., а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не міг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення (т.1, а.с. 60-63).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про скасування вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, у заяві про перегляд заочного рішення відповідач просив про застосування строку позовної давності в частині стягнення штрафу, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зокрема, п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Так. згідно з п. 4.1 Договору строк повернення позики становить не пізніше 01 березня 2015 року.

Враховуючи, що п. 6.1 Договору передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) понад 10 днів, Позичальник сплачує штраф у розмірі 30 відсотків від неповерненої суми позики, у позивача право стягнення штрафу з відповідача виникло з 12 березня 2015 року.

Оскільки позивач звернувся з позовом до суду лише 20 лютого 2018 року, то враховуючи положення п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, має місце пропуск річного строку позовної давності в частині стягнення штрафу.

Враховуючи викладене, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 20 лютого 2018 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення штрафу, а відповідачем в справі було заявлено про застосування позовної давності в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 27 000, 00 грн. задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з п. 6.2 Договору при простроченні повернення позики (її частини) Позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 6.1 Договору, сплачує проценти в розмірі подвійної ставки НБУ, діючою в період прострочення. Виходячи з неповерненої суми за весь строк прострочення, без застосування шестимісячного обмеження.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Умови укладеного між сторонами договору є обов`язковими для його сторін та їх правонаступників.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами в розмірі подвійної ставки НБУ в сумі 98 189, 00 грн., розрахунок яких міститься в матеріалах справи та не спростований відповідачем.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірності стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами в сумі 98 189, 00 грн.

Крім того, згідно з п. 6.2 Договору Позичальник зобов`язаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення та 3% річних.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, сума боргу підлягає поверненню з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, які розраховані за період з 01.03.2015 по 28.02.2018.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що надані суду першої інстанції розрахунки заборгованості за Договором в частині інфляційних збитків та трьох відсотків річних виконані позивачем із помилками, а суд першої інстанції не перевірив зазначені розрахунки, враховуючи що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що інфляційні збитки за період з 01.03.2015 по 28.02.2018 становлять 65 403, 00 грн., а три відсотки річних - 8 100, 00 грн., розрахунок яких додано до апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 01.03.2015 по 28.02.2018, дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є частково обґрунтованими.

Так, нарахування інфляційних втрат на суму стягнення 90 000, 00 грн. за період з 01.03.2015 по 28.02.2018 дорівнює: 90 000 х 172, 77 (сукупний індекс інфляції) / 100% -

- 90 000 = 65 493, 00 грн.

Нарахування 3% річних на суму стягнення 90 000, 00 грн. за період з 01.03.2015 по 28.02.2018 дорівнює: 90 000 х 3 : 100% : 365 х 1095 = 8 100, 00 грн.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача, окрім суми боргу за договором позики, підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 65 493, 00 грн. та три відсотки річних в розмірі 8 100, 00 грн.

Як зазначалось, одним із доводів апеляційної скарги є неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором безпроцентної позики від 24 січня 2015 року у розмірі 90 000, 00 грн., а також стягнення за період з 01 березня 2015 року по 28 лютого 2018 року інфляційних втрат в розмірі 65 493, 00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 8 100, 00 грн., процентів за користування грошовими коштами в розмірі 98 189, 00 грн., а всього - 261 782, 00 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені на 89,85%, розмір сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 2617,79 грн.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено на 10,15 %, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 443,58 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, ОСОБА_1 , на якого покладається більша сума судових витрат, має відшкодувати ОСОБА_2 різницю між зазначеними сумами, що становить 2 180, 76 грн. (2617,79-443,58).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором безпроцентної позики від 24 січня 2015 року у розмірі 90 000, 00 грн. (дев`яносто тисяч гривень нуль копійок), а також стягнути за період з 01 березня 2015 року по 28 лютого 2018 року: інфляційні втрати в розмірі 65 493, 00 грн. (шістдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто три гривні нуль копійок), три відсотки річних в розмірі 8 100, 00 грн. (вісім тисяч сто гривень нуль копійок), проценти за користування грошовими коштами в розмірі 98 189, 00 грн. (дев`яносто вісім тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень нуль копійок), а всього - 261 782, 00 грн. (двісті шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят дві гривні нуль копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 180, 76 грн. (дві тисячі сто вісімдесят гривень сімдесят шість копійок)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова