Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 491/696/16-ц

провадження № 61-23098св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Магнолія-Лан»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Ананьївський районний відділ реєстрації Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2016 року у складі судді Дорош В. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Дрішлюка А. І., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Магнолія-Лан» (далі - ТОВ «Магнолія-Лан»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ананьївський районний відділ реєстрації Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, про визнання договору оренди земельної ділянки, угоди про внесення змін до договору недійсними та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником земельної ділянки площею 4,22 га, розташованої на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 040839, виданого Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області 24 листопада 2004 року на підставі розпорядження від 30 липня 2004 року № 263.

Зазначала, що вказаною земельною ділянкою користується ТОВ «Магнолія-Лан», яке є правонаступником ФГ «Солон», на підставі договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року № 875, зареєстрованого 24 липня 2007 року Ананьївським відділом реєстрації Одеської регіональної філії Центру ДЗК № 146, який було укладено на строк п`ять років. Відповідно до угоди про внесення змін до договору оренди від 10 березня 2006 року № 875 з невідомою датою внесено зміни щодо строку надання земельної ділянки в оренду з п`яти на десять років.

Вказувала, що даний договір не можна вважати укладеним, оскільки він не відповідає вимогам діючого на час його укладення законодавства, а саме: відсутній певний перелік документів, передбачений діючим на той час законодавством; не визначені істотні умови договору, в тексті спірного договору не зазначена сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; в тексті договору зазначено, що за згодою сторін розмір платежів за окремими формами оплати може щороку змінюватися шляхом внесення змін чи доповнень, що суперечить положенням договору щодо індексації орендної плати та її зміну; в договорі вказана невірна вартість предмету оренди - 16254 грн 18 коп., замість вірної вартості - 16780 грн 63 коп., тому така істотна умова як орендна плата, як і ніші істотні умови сторонами не узгоджені.

Враховуючи вищевикладене просила суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року № 875, який зареєстровано 24 липня 2007 року Ананьївським відділом реєстрації Одеської регіональної філії Центру ДЗК № 146, та угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року № 875 без зазначення дати її укладення, зареєстровану 29 березня 2010 року Ананьївським відділом реєстрації Одеської регіональної філії Центру ДЗК № 21; зобов`язати повернути належну їй земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, які б були підставою для визнання договору оренди та угоди про внесення змін до договору оренди недійсними, оскільки такі були укладені та зареєстровані відповідно до вимог законодавства.

Вказується, що позивач лише формально констатує невідповідність укладених договорів, але при цьому не вказує, як і яким чином це порушує її права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 593/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суди не надали жодної оцінки доводам, викладеним у позовній заяві та доводам, які викладені у поясненнях до позовної заяви від 06 та 09 вересня 2016 року.

Зазначає, що висновки судів про те, що нею не доведено відсутність у договорі істотних умов не відповідають обставинам справи, оскільки в тексті договору дійсно не вистачає всіх істотних умов, що відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для визнання договору оренди землі недійсним.

Заперечення на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 240339, що виданий на підставі розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області на ім`я ОСОБА_1 , належить земельна ділянка площею 4,22 га., розташована на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, для ведення товарного сільськогосподарською виробництва.

Відповідно до договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ФГ «Солон» останнє приймає в оренду у позивача вказану земельну ділянку та сплачує останньому щорічно орендну плату. Договір укладений на 5 років. Даний договір зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди в Ананьївському відділ реєстрації Одеської регіональної філії Центру ДЗК 24 липня 2007 року за № 146.

З угоди між ОСОБА_1 та ФГ «Солон» про внесення змін до договору оренди земельної ділянки вбачається, що до договору були внесені зміни щодо строку оренди земельної ділянки, зокрема строк оренди збільшений до 10 років.

З відомостей на видачу орендної плати, наданих ТОВ «Магнолія Лан», вбачається, що товариство протягом 2015 року проводило розрахунок з позивачем за оренду земельного паю.

Сторонами справи в суді першої інстанції не заперечувалося, що правонаступником ФГ «Солон» є ТОВ «Магнолія-Лан».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною другою статті 124 ЗК України (тут і надалі, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини другої статті 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно частини другої статті 126 ЗК України право оренди землі оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону.

Положенням частини першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації (стаття 20 Закону України «Про оренду землі»).

Положенням статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Судами встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди в Ананьївському відділ реєстрації Одеської регіональної філії Центру ДЗК 24 липня 2007 року за № 146.

Зміни до договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року, якими збільшено строк дії договору оренди до десяти років, було зареєстровано 29 березня 2010 року за № 21.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2006 року та угода про внесення змін до вказаного договору оренди земельної ділянки є дійсними, а позивачем не наведено доводів, які б свідчили, що останні не відповідають вимогам законодавства.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що в тексті договору оренди не вистачає всіх істотних умов, що відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для визнання договору оренди землі недійсним, з огляду на таке.

Положенням статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди і орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень(обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

На момент укладення оскаржуваних договору оренди та угоди про зміну умов договору оренди діяв Порядок державної реєстрації договорів оренди, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 (далі - Порядок), який визначав єдині умови реєстрації договорів оренди та договорів суборенди земельних ділянок.

Пунктом 5 вказаного Порядку передбачено, що для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає особисто або надсилає поштою до відповідного державного органу земельних ресурсів: заяву про державну реєстрацію договору оренди; договір оренди (у трьох примірниках); план (схему) земельної ділянки, яка надається в оренду (у трьох примірниках); рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності; результати конкурсу чи аукціону - у разі набуття права на оренду земельної ділянки на конкурентних засадах; копію державного акта на право власності на землю, щоперебуває у власності фізичних або юридичних осіб.

Крім зазначених документів до заяви додаються: акт перенесення меж земельної ділянки, яка надається в оренду, на місцевість - у разі невизначення їх у натурі; проект відведення земельної ділянки - у разі надання її в оренду із зміною цільового призначення.

Відповідно до пункту 8 Порядку у договорі оренди відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» мають бути зазначені такі істотні умови: 1) об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; 5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 6) існуючі обмеження та обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін.

Згідно з пункту 9 Порядку відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених пунктом 8, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Таким чином, посилання заявника у касаційній скарзі про те, що оспорювані договори є недійсними, тому що відсутні усі істотні умови, є необґрунтованими, оскільки договір оренди земельної ділянки та угода про внесення змін до вказаного договору оренди земельної ділянки були зареєстровані у передбаченому законом порядку, при їх укладенні було дотримано вимоги законодавства.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта