Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4351/18 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/4351/18 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/1841/82/133103 від 13.05.2008 року у сумі 181 078, 50 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижче 304 631 грн. 35 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 13.05.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником на даний час є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/1841/82/133103, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати останній кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40 000 доларів США строком до 14.05.2018року, а позичальник зобов`язалась повернути суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

13.05.2008 року між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду №1, згідно якої договір доповнено пунктом 1.1.3 про те, що виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором № 014/1841/82/133103 від 13.05.2008 року забезпечується іпотекою, а саме квартирою загальною площею 60 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Умови іпотеки встановлюються іпотечним договором, який позичальник зобов`язується укласти з кредитором у термін до 23.05.2008 року шляхом оформлення договору іпотеки на квартиру за вищевказаною адресою. 20.05.2008 року між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки.

В подальшому, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України між Банком та ОСОБА_1 неодноразово укладалися Додаткові угоди до кредитного договору, якими, зокрема, було визначено кінцевий строк повернення кредитних коштів 10.06.2028 року, та з 30.09.2015 року процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 10,5%.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору станом на 11.07.2018 року за відповідачами рахується заборгованість, яка становить 181078 гривень 50 копійок та складається з заборгованості за кредитом в сумі 174888, 98 грн., в тому числі прострочена заборгованість 3215, 01 грн.; заборгованість за процентами в сумі 6189,52 грн., в тому числі прострочена заборгованість за процентами в сумі 6139, 21 грн.

Ухвалою суду від 16.05.2019 року до участі у справі залучено як правонаступника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", яке є правонаступником Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", що виникли на підставі Кредитного договору № 014/1841/82/133103 від 13.05.2008 року для погашення заборгованості за кредитом в розмірі 181078 гривень 50 копійок.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною не нижчою 304631 гривню 35 копійок.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, який встановлює заборону на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов`язань позичальниками за валютними кредитами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Войтович М.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому їх неявка не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 13.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/1841/82/133103 про надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40 000 доларів США строком до 14.05.2018 року.

Відповідно до умов цього договору відповідач зобов`язалась повернути суму отриманого кредиту та сплачувати кошти за користування кредитом в розмірі 14,0% річних, комісію згідно тарифів кредитора.

13.05.2008 року, 19.03.2009 року, 30.04.2010 року, 09.09.2013 року, 10.09.2013 року, 29.09.2015 року між сторонами укладались додаткові угоди про внесення змін до договору кредитного договору №014/1841/82/133103 від 13.05.2008 року, зокрема додатковою угодою №1 від 13.05.2008 року сторони дійшли згоди про забезпечення зобов`язання за кредитним договором іпотекою нерухомості у виді квартири, загальною площею, 60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , про що до 23.05.2008 року позичальник зобов`язалась оформити договір іпотеки на квартиру за вказаною адресою.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором з ОСОБА_2 20.05.2008 року було укладено договір поруки, зі змісту якого слідує, що остання зобов`язалась перед кредитором нести солідарну майнову відповідальність за виконання зобов`язань ОСОБА_1 , які полягають в своєчасному поверненні кредиту позичальником і зобов`язались у разі невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань по поверненню кредиту виконати їх за нього на умовах та в порядку і в строки встановлені договором. Таким чином поручившись за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 прийняла на себе ризик невиконання ОСОБА_1 зобов`язань згідно укладеного Договору.

Того ж дня, 20.05.2008 року між стороною позивача та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого Банку в іпотеку передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 18.01.2001 року.

У зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням відповідачами умов кредитного договору утворилась заборгованість, загальний розмір якої, станом на 11.07.2018року, становить 181 078,50 гривень, з яких заборгованість за кредитом 174888, 98 гривень, в тому числі прострочена заборгованість 3215,01 гривень та заборгованість по процентам в розмірі 6189,52, в тому числі прострочена заборгованість по процентам 6139,21 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції були перевірені та визнані обґрунтованими доводи позивача щодо наявності несплаченої заборгованості за кредитним договором, що в свою чергу дає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. З наведеними висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

З представлених до справи доказів вбачається як факт заборгованості за кредитним договором, так і факт забезпечення виконання зобов`язань за кредитом за допомогою іпотечного майна, на яке й просив звернути стягнення позивач.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (пункт 5.4. іпотечного договору; а. с. 41-42).

Пунктом 5.4.2. Іпотечного договору передбачено, що реалізація предмета іпотеки на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, може проводитись, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження Початкова ціна предмету іпотеки прилюдних торгів встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцями та іпотекодержателем, якщо така згода не досягнута спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 5.5 іпотечного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обрання певного способу правового захисту є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах.

Розглянувши справу в межах позовних вимог, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Разом з цим, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Відповідні висновки містяться у Постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-1309цс15, Постанові Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі № 688/1383/15-ц та у ряді інших постанов суду касаційної інстанції.

Отже, встановивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд повинен вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.

Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Оскільки судом встановлено, що належна на праві власності відповідачам квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 60,0 кв. м, жилу площу 41,1 кв. м, тобто меншу, ніж зазначено в Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відомостей про наявність у іпотекодавців на праві власності іншого житла матеріали справи не містять, як і відомостей, що ця квартира не є постійним місцем проживання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, проте із застосуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Місцевий суд вказаних вимог Закону не врахував та не вирішив питання щодо зупинення виконання судового рішення на період його дії.

Відтак, рішення суду першої інстанції в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, шляхом внесення доповнення до його резолютивної частини про зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення після четвертого абзацу абзацом п`ятим та викласти його в такій редакції:

«Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.11.2019.

Головуючий Судді