Номер провадження: 22-ц/813/1468/19
Номер справи місцевого суду: 522/8499/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника Департаменту комунальної власності ОМР - Коюди М.А.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Іскри С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності та виселення,

встановив:

11 травня 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОМР, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування в ОСОБА_1 нежитлового приміщення, загальною площею 162,9 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади, в особі ОМР, в особі ДКВ ОМР, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з вищевказаного нежитлового приміщення, загальною площею 162,9 кв. на користь ДКВ ОМР.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ДКВ ОМР до ОСОБА_1 , треті особи: ОМР, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності та виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ДКВ ОМР ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року, та постановлення нового, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» до комунальної власності областей передавався весь житловий та нежитловий фонд.

У відповідності до вказаної постанови КМУ Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення від 25.11.1991 р. № 266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яким затверджено перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність м. Одеси, згідно з яким у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад, народних депутатів, розташований у межах міста Одеса.

Із свідоцтва про право власності від 19.04.2005 р., серії НОМЕР_1, ОМР оформила за територіальною громадою м. Одеси право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 162,9 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2008 р., яке на даний час є чинним, за ОСОБА_2 було визнано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказав, що відповідно до ст.129-1 Конституції України та ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

В подальшому, у відповідності до договору купівлі-продажу р. № 896 від 20.07.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила вказане нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Далі, згідно договору купівлі-продажу р. № 3330 від 11.10.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., вищевказане нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_3 придбав відповідач по даній справі ОСОБА_1

Таким чином, на даний час ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , придбане у встановленому законом порядку.

Суд також обгрунтовано зазначив, що доказів на підтвердження недійсності вищевказаних договорів купівлі-продажу № 896 від 20.07.2016 р. та № 3330 від 11.10.2016 р. в матеріалах справи також відсутні.

З цих підстав, суд дійшов правильного висновку щодо законності переходу права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до відповідача ОСОБА_1

Крім того, суд також обгрунтовано виходив із того, що ДКВ ОМР не надано жодних доказів, які підтверджують його право власності на майно, яке вони вимагають витребувати у ОСОБА_1 , оскільки правовстановлюючі документи, які надані позивачем до суду, стосуються нежитлового приміщення, загальною площею 162,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в той час, як ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 166,05 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказів того, що це одне і те саме нежитлове приміщення ДКВ ОМР ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, не надано.

На пропозицію колегії суддів про можливість заявлення клопотання про призначення у справі судової експертизи на предмет ідентифікації нерухомого майна, з метою надання суду доказів на підставу позовних вимог, представник ДКВ ОМР відмовився від задявлення вказаного клопотання.

З огляду на викладене, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

При цьому, суд правомірно вказав, що відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, згідно з положеннями зазначених норм матеріального права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому, постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України. Крім того, під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Крім того, оскільки вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення, загальною площею 162,9 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ДКВ ОМР є похідними від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вони також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що оскільки вказане приміщення є нежитловим і доказів проживання в ньому ОСОБА_1 матеріали справи не містять, то позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 із вказаного нежитлового приміщення, є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Крім того, у зв`язку з перебуванням головуючого у справі судді на лікарняному, в період з 06 по 10 травня 2019 року включно, повне судове рішення складено 11.05.2019 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.05.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра