12 листопада 2019 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням - судді Єршової Л.С.
за участю секретаря судового засідання - Радзімовської Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.04.2009 року у розмірі 115915,20 грн.,
На даний час відповідачем умови договору не виконані, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року цивільну справу за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 25.03.2019 року зазначену позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було залишено без руху.
24.04.2019 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 25.03.2019 року.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 25.04.2018 року розгляд даної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
В подальшому до суду не надходило заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Суд дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтями 12 і 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ст. ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається в письмовій формі.
Судом встановлено, що у позовній заяві, яка не змінювалася, банк як на підставу позову посилався на невиконання відповідачем умов кредитного договору від 29 квітня 2009 року у формі анкети-заяви, яку додав до позовної заяви.
Проте із змісту цієї анкети-заяви вбачається, що вона стосується отримання кредиту у розмірі 6294,00 грн. на строк 24 місяці з 29.04.2009 року по 29.04.2011 року включно на придбання товару зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та на інших на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт).
У суду відсутні відомості щодо виконання сторонами зобов`язань за цим договором, оскільки позивач не заявляв позовні вимоги, пов`язані з його виконанням, та відповідно докази щодо виконання вищевказаного договору на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт) до суду не надавав.
Ухвалою від 25.03.2019 року позов банку залишався судом без руху, у відповідь на заначену ухвалу, банк надав до суду пояснення, в яких зазначив, що банком з відповідачем 08.08.2008 року було укладено два кредитні договори:
1)договір №ODXRF613071104, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит у сумі 3675,98 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту (5,04% річних), шляхом перерахування коштів на рахунки вказані в заяві Позичальника;
2)договір (приєднання) № б/н відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредитний ліміт у сумі 0,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку № НОМЕР_2 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (36% річних).
ОСОБА_1 08.08.2008 року підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві. Копії Умов та Правил надання банківських послуг були додані до позовної заяви.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 отримав 08.08.2008 року кредитний ліміт у розмірі 0 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (36% річних).
Відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Право зміни розміру наданого на платіжну картку Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку і без попереднього повідомлення.
Також позивач надав до суду довідку, відповідно до якої ОСОБА_1 було надано кредитні картки: № НОМЕР_3 (термін дії до 07/16), № НОМЕР_4 (термін дії до 06/13) та № НОМЕР_2 (термін дії 02/10).
Суд звертає увагу, що видача цих карток умовами анкети-заяви, підписаної відповідачем 29.04.2009 року, про приєднання до договору на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) не передбачалася. В свою чергу стягнення заборгованості за договором від 29.04.2009 року, на підставі якого відповідачу було нібито видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, і є предметом позовних вимог.
Банк у позові не зазначав і фактично не посилався, та не надав письмової форми договору від 29.04.2009 року про приєднання до Умов та правил, на підставі якого була видана картка «Універсальна».
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Проте договір (заява позичальника) від 08.08.2008 року не був підставою позову, банк в установленому порядку (у письмовій формі) не змінював і не уточнював позовних вимог.
Таким чином, у справі відсутня заява - анкета про приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на 29.04.2009 року, - тобто на дату, з якою банк пов`язує у позові виникнення спірних правовідносин, та взагалі будь-які інші докази про отримання відповідачем кредиту у зазначену дату у вказаному позивачем розмірі та на зазначених ним у позові умовах.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Отже, оскільки у цій справі не встановлено факту укладення між банком та відповідачем договору-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на дату, з якою банк пов`язує виникнення спірних правовідносин, з подальшими її перевипуском та, зважаючи на заявлені банком предмет та підстави позову, які не змінювалися та не уточнювалися, у позові банку необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.
Суд враховує, що зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 липня 2019 року по справі № 673/580/16-ц.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,
Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.04.2009 року у розмірі 115915,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.
Суддя Л.С. Єршова