Дата документу 05.11.2019 Справа № 316/1902/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 316/1902/16-ц

Провадження №22-ц/807/3351/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ємець Артема Юрійовича на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року, повний текст якого складено 29 серпня 2019 року, в складі судді Бульба О.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що у березні 2005 року на підставі рішення адміністрації ВП Запорізька АЕС позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 (дружина позивача), ОСОБА_3 (донька позивача) було надано квартиру (кімнату) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером на житлове приміщення у гуртожитку № 650 від 15.03.2005.

Між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12.12.2008 (справа №2-1695/2008).

В січні 2015 року ОСОБА_2 виїхала з квартири у невідомому для позивача напрямку та з того часу в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, квартирою не цікавиться, особистих її речей в квартирі немає.

Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинить, ОСОБА_2 добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним житловим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин.

Крім того, позивач має матеріальні труднощі, тому не в змозі сплачувати нараховані комунальні послуги, згідно численності зареєстрованих осіб у спірній кімнаті.

Враховуючи зазначене, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 червня 2019 року до участі у справі залучено, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 .

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ємець А.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд, порушивши норми процесуального права, відмовив у долучені до матеріалів справи акту про не проживання. Зазначає, що відповідач підтвердила той факт, що вона в середині 2015 року добровільно покинула житлове приміщення, тому зазначена обставина не потребує доказування. Судом не було досліджено ту обставину, де, за якою адресою наразі проживає ОСОБА_2 , яка з 2015 року не зверталась з позовом до позивача про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та/або з позовом про вселення. ОСОБА_1 вважає недоведеним факт здійснення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

29 жовтня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що суд відмовив у долучені до матеріалів справи акту про не проживання на підставі норм ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що договір про надання правової допомоги між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено 07 грудня 2017 року, проте з цього часу ні позивач, ні його представник не звертались до суду із заявою про приєднання до матеріалів справи будь-яких доказів. Зазначає, що ніколи не втрачала інтересу до кімнати у гуртожитку, та лише наприкінці 2016 року вивезла свої речі. В грудні 2016 року зверталась до міського голови з метою захисту порушених її з дитиною житлових прав, які вчиняються з боку колишнього чоловіка. Весь цей час сплачує комунальні послуги за користування квартирою. Крім того, після подання позову ОСОБА_1 змінив замки на вхідних дверях, внаслідок чого вона звернулась із заявою до поліції щодо вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Від представника Сектору реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності ( т.2 а.с.113).

Відповідач ОСОБА_2 приймає участь в судовому засіданні через свого уповноваженого представника адвоката Темненко В.О.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з`явились повідомлені про місце та час розгляду справи ( т.2 а.с.99; 100; 108;122 ).

Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява, в якій зазначено про те, що відповідач ОСОБА_2 , після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції почала вчиняти неправомірні дії відносно спірного житла у зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів, тому просив відкласти судове засідання для подання додаткових доказів ( т.2 а.с.123-124).

Колегія суддів, дослідивши доводи заяви, вислухавши думку представника відповідача з цього питання, ухвалила відхилити заявлене клопотання з наступних мотивів.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього ( ст.. 367 ЦПК України).

Окрім того, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається ( ч.1 ст. 44 ЦПК України).

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомлені про дату апеляційного розгляду, згідно ч.1 ст. 44 ЦПК України повинні з`явитись до суду і обґрунтувати причину та підставу відкладення розгляду справи, а не взагалі не з`явитись до суду.

Безпосередньо від позивача клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Апеляційний суд вважає за необхідне відхилити заяву представника позивача про відкладення судового засідання з причини надання додаткових доказів та у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Темненко В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 вересня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 грудня 2008 року було розірвано (т.1, а.с. 7).

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 (т.1, а.с.35).

15 березня 2005 року ОСОБА_1 на підставі рішення адміністрації ВП Запорізька АЕС на склад сім`ї: ОСОБА_1 голова сім`ї (позивач по справі), ОСОБА_2 дружина (відповідач по справі), ОСОБА_3 донька (третя особа по справі), було надано ордер на жиле приміщення в гуртожитку № НОМЕР_2 для тимчасового проживання у жилому приміщенні жилою площею 24 кв.м., ізольована кімната за адресою: АДРЕСА_3 (далі спірне житлове приміщення) (т.1, а.с.4).

ОСОБА_1 зареєстрований у спірному житловому приміщенні з 29.03.2005, що підтверджується довідкою № 9350 від 01.12.2016 (т.1, а.с.5). ОСОБА_2 зареєстрована у спірному житловому приміщенні з 29.03.2005, що підтверджується копією паспорта (т.1, а.с.39-зворот) та довідкою Сектора реєстрації Енергодарської міської ради № 1332/01-24-17 від 20.12.2016 (т.1, а.с.12).

Згідно з рішенням сорокової сесії п`ятого скликання Енергодарської міської ради №219 від 28.10.2009 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності гуртожитку «Юність-Дружба» від ВП «Запорізька АЕС», гуртожиток «Юність-Дружба» за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 .17а, в якому як зазначалось вище, розташоване спірне житлове приміщення, прийнято від ВП «Запорізька АЕС» до комунальної власності територіальної громади м. Енергодара (т.2 а.с.34).

Згідно з рішенням дев`ятої сесії сьомого скликання Енергодарської міської ради №15 від 07.12.2016, гуртожиток «Юність-Дружба» розташований за адресою: АДРЕСА_4 , залишено у статусі «гуртожиток» та дозволено приватизацію його житлових та нежитлових приміщень (т.2, а.с. 33).

Спірне житлове приміщення не є приватизованим на час розгляду цієї справи судом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач з січня 2015 року не проживає у спірному житловому приміщенні та не цікавиться ним, надавши акт про непроживання від 01.11.2016, складений мешканцями будинку АДРЕСА_4 , про те що ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_5 гуртожитку за АДРЕСА_4 , не проживає з січня 2015 року. Місце її знаходження невідомо. Особистих речей в кімнаті немає (т.1, а.с. 6).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що із вказаного акту не вбачається, що була створена комісія та її склад, у який спосіб проводилось обстеження. Крім того, зазначений акт складений за відсутності наймача спірного житлового приміщення та, у даному випадку, позивача у справі ОСОБА_1 , а також не містить конкретних фактичних даних щодо відсутності ОСОБА_2 із вказаної дати, а також відсутності її особистих речей.

Отже, вищевказаний акт не є безумовним підтвердженням факту непроживання відповідача за місцем реєстрації та може оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Зі змісту ухвали Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року в справі №316/2868/14-к, яка набрала законної сили, вбачається, що 13 серпня 2014 року ОСОБА_1 , знаходячись в коридорі кімнати АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 , вчинив відносно ОСОБА_2 фізичне насилля, що потягло порушення відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за обвинуваченням за ч.2 ст.125 КК України, яке було закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення (т.1, а.с.36).

Також судом першої інстанції з наданих Енергодарським ВП ГУНП в Запорізькій області матеріалів перевірки за повідомленнями ОСОБА_2 від 08.09.2017 та від 26.01.2018 (т.1 а.с.220-229), встановлено, що 08.09.2017 р. ОСОБА_1 не впустив ОСОБА_2 до спірної квартири, а в січні 2018 р. ОСОБА_1 змінив у спірній квартирі замок не надавши ключа ОСОБА_2 , у зв`язку з чим остання не може потрапити до квартири. За наслідками розгляду повідомлень від 08.09.2017 та від 26.01.2018 Енергодарським ВП ГУНП в Запорізькій області направлено на адресу ОСОБА_2 повідомлення в яких зазначено про припинення розгляду матеріалу за відсутністю ознак будь-якого кримінального правопорушення (т.1 а.с.229, 243).

Суд першої інстанції , дослідивши вищеназвані письмові докази, обґрунтовано дійшов висновку, що позивач по справі чинить перешкоди відповідачу у проживанні у спірному житловому приміщенні.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обов`язків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає,що позивачем не надано належних та достатніх, переконливих доказів відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні понад шість місяців на час звернення до суду з даним позовом без поважних причин.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував наявність у відповідача іншого житла,є неприйнятними.

Відповідно до ч 2, ч.3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач зобов`язаний був довести ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі, тобто подати суду докази наявності у відповідача іншого житла, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.

Позивачем та його представником жодного клопотання з цього питання не заявлялось являлось.

З матеріалів справи не вбачається, що у відповідача є інше постійне місце проживання.

Окрім того, підставами заявленого позову ОСОБА_1 не було посилання на положення ст.. 107 ЖК УРСР, тобто вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не потребує спірного житлового приміщення є припущенням та не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Посилання позивача лише на те, що він має труднощі у сплаті комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються з урахуванням наявності реєстрації відповідача, не є достатньою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

До того ж, судом першої інстанції досліджувались надані відповідачем квитанції стосовно оплати комунальних платежів у спірному житловому приміщенні.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Ємець А.Ю. посилався на те, що суд першої інстанції, порушивши норми процесуального права, відмовив у долучені до матеріалів справи акту про непроживання, та просив апеляційний суд долучити до матеріалів справи оригінал акту про не проживання від 01.07.2019. Зазначив, що причиною пропуску строку подання доказів є те, що позивач під час розгляду справи був вимушений звернутися за правовою допомогою до іншого адвоката.

Відповідно до ч.8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Ємець А.Ю. представляє в суді інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 07 грудня 2017 року (т.1, а.с. 128), проте представник позивача просив суд долучити акт про не проживання тільки 20 серпня 2019 року, що підтверджується протоколом судового засідання. Отже, вказана причина пропуску строку на подання доказів не може бути визнана поважною.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд не вбачає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ємець Артема Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова