ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 635/516/18

провадження № 22-ц/818/3980/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 27 травня 2019 року у складі судді Токарєвої Н.М. (повний текст рішення складений 7 червня 2019 року),

у с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після збільшення позовних вимог (т.1 а.с. 55, 99, 180-183) просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 94 793 грн 95 коп. понесених витрат на утримання та збереження спільного майна відповідно до розміру своїх ідеальних часток у праві власності на будинок АДРЕСА_1 по 47 396 грн 97 коп. з кожної.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 24 червня 2008 року вона є власником 31/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування від 13 липня 2007 року співвласниками цього житлового будинку є відповідачі, яким належить по 69/200 частин кожній. Загальна площа житлового будинку складає 46,00 кв.м., житлова площа 24,80 кв.м., отже, за технічними даними виділ в натурі ідеальних часток кожному співвласнику не можливий. ОСОБА_1 постійно проживає у будинку, відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні житлового будинку та надвірних будівель, комунальні послуги не сплачують, прибуткову територію не утримують. Всі витрати по утриманню домоволодіння несе позивач. Житловий будинок був побудований в 1951 році, тому необхідно було зробити капітальний ремонт для придатності проживання. На виконання зобов`язань з утримання та збереження будинку та забезпечення його належного технічного стану, позивачем був проведений капітальний ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 . Було проведено водопостачання, відновлено конструктивні елементи будівель, перекрито дах, встановлено металопластикові вікна та сплачено за комунальні послуги. Відповідачі не заперечували проти проведення будівельних робіт, проте не бажають приймати участь у проведенні капітального ремонту та облаштуванні житлового будинку, матеріальної допомоги не надають та відмовляються компенсувати понесені позивачем витрати на утримання нерухомого майна.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, у якій просила вселити її до житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.69-72).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 13 липня 2007 року вона є власником 69/200 частин спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. З липня 2007 року ОСОБА_1 перешкоджає їй у користуванні власністю, змінивши замки від воріт та будинку. ОСОБА_3 зверталася до органів поліції зі скаргою на неправомірні дії ОСОБА_1 . За результатами розгляду скарг було повідомлено, що з ОСОБА_1 буде проведено профілактичну бесіду, рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на утримання та збереження спільного майна, відповідно до розміру своїх ідеальних часток в праві власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , по 44 176 грн 18 коп. з кожної. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 до житлового будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ст. 360 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні приймати участь в утриманні своєї частки власності у спірному будинку та нести витрати по сплаті комунальних послуг. ОСОБА_1 всупереч приписам ч.3 ст.47 Конституції України, ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК України) без наявності відповідного судового рішення протиправно обмежує ОСОБА_3 у користуванні спірним будинком, фактично позбавляє її житла.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, ОСОБА_1 не надала в повному обсязі доказів на підтвердження понесених нею витрат з утримання домоволодіння, з ремонтних робіт, заміні дверей та вікон. Показання свідків не підтвердили обставин, викладених у її позові, а тому не могли бути розцінені судом як докази понесених позивачем витрат на утримання домоволодіння. Крім того, співвласники повинні не тільки спільно утримувати майно, а й спільно користуватись, проте позивач перешкоджає ОСОБА_3 у користуванні спільною власністю, самоуправно користується та розпоряджається власністю на власний розсуд. Апелянт також уважає, що сплинув строк позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Надані позивачем за основним позовом докази не свідчать в повній мірі про понесені нею грошових витрат по утриманню та ремонту спірного домоволодіння. Витрати за спожитий газ повинна нести тільки ОСОБА_1 , оскільки вона одна користується спільним будинком.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що доводи апеляційних скарг безпідставні, суд повно та всебічно з`ясував обставини, на які посилалися сторони як на підстави своїх вимог і заперечень, в повному обсязі дослідив надані докази та дав їм оцінку. Вважає, що відповідачі за первісним позовом повинні приймати участь в утриманні своєї частки власності у спірному будинку та нести витрати по сплаті комунальних послуг. Доводи стосовного того, що вони фактично не користуються спірним будинком не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не є підставою для звільнення співвласників від обов`язку утримувати спільне майно.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом установлено, що на підставі договору дарування, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 24.06.2008, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О., реєстровий №3678, ОСОБА_1 набула право власності на 31/100 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46 кв.м, житловою площею 24,80 кв.м, з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок, т.1 а.с. 11)

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набули право власності на 69/100 частин Житлового будинку кожна на підставі договору дарування, посвідченого 1 липня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Куриленко С.В., реєстровий №1938 (т.1 а.с. 12 - 13).

Згідно даних технічного паспорту від 30.04.2008 Житловий будинок складається з двох житлових кімнат, площею 19,8 кв.м та 5,00 кв.м, веранди, передпокою, комори та тамбуру, має знос 50% (т.1 а.с. 16 21).

ОСОБА_1 здійснювала капітальний ремонт спірного будинку до 2018 року поступово. Заборгованість за послуги газопостачання сплачувала після 2017 року (т.1 а.с. 23-28, 34, 56, 57, 100).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо необхідності проведення ремонту Житлового будинку та отримавши їх згоду, провела ремонт.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона зверталась до відповідачів щодо необхідності проведення ремонту в усній формі спростовуються матеріалами справи, не підтверджені відповідними доказами, тому не може прийматися до уваги як доказ.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідносини, в яких одна сторона ( боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію, саме передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання виконуються відповідно до умов договору про спільну діяльність, який повинно було укладати в письмовій формі, так як він регулює спільні витрати та збитки .

Між позивачем та відповідачами відсутні письмові договірні зобов`язання на виконання робіт в спірному будинку.

Отже, у зв`язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Так як позивач не отримав згоди інших співвласників відповідачів на покращення (поліпшення) спільного майна - домоволодіння, а здійснила ремонт на свій ризик, не навела доказів, що будинок потребував поліпшення, з метою недопущення його руйнації або неможливістю проживання, користування та інше, то вона не має права вимоги до інших співвласників на відшкодування частини понесених нею витрат на ремонт домоволодіння.

Окрім цього, ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження аварійного стану домоволодіння та необхідності негайного, обов`язкового виконання ремонтних робіт в Житловому будинку. Позивач також не надала суду кошторису та переліку виконаних робіт, які були здійснені для поліпшення технічного стану домоволодіння.

Надані суду чеки на будівельні матеріали судова колегія не приймає до уваги, оскільки з них не вбачається, що саме ОСОБА_1 була покупцем будівельних матеріалів і що вони були використані для покращення стану спірного будинку.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Позивач всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довела об`єктивну необхідність проведення ремонтних робіт для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості.

Доданий до відзиву на апеляційну скаргу звіт про проведення технічного дослідження від 30 липня 2019 року складений після ухвалення судом рішення та набагато пізніше проведених позивачкою ремонтних робіт. Доказів неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції ОСОБА_1 не надано. Тому судова колегія не може вважати його належним та допустимим доказом підтвердження необхідності проведення ремонтних робіт для належного функціонування спільного майна.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому пункт 6 частини першої статті 20 Закону встановлює, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 всупереч приписам ч.3 ст.47 Конституції України, ч.4 ст.9 ЖК України без наявності відповідного судового рішення протиправно обмежує ОСОБА_3 у користуванні спірним будинком, фактично позбавляє її житла (т.1 а.с. 77-78).

Також встановлено, що ОСОБА_2 постійно проживає в Російській Федерації у м. Кіров (т.1 а.с. 86-88).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 споживала комунальні послуги для власних потреб, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що і в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Рішення суду належить скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

В частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії рішення суду не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

На підставі ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2115 грн (т.1 а.с. 200, 211) по 1057 грн 50 коп.на користь кожної.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на утримання та збереження спільного майна у розмірі 44176 гривень 18 копійок з кожної та судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок з кожної - скасувати, в цій частині ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків на утримання та збереження спільного майна залишити без задоволення.

В частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії рішення суду не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 листопада 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний