Дата документу 30.07.2019 Справа № 333/1357/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1357/19
Провадження №22-ц/807/2448/19
Головуючий в 1-й інстанції Холод Р.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним з моменту видачі свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року у спадковій справі після померлої ОСОБА_3 № 331/2016, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 як спадкодавець не набула права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 і не мала права власності на це майно. Зазначене свідчить про те, що державним нотаріусом Євграфовою О.М. свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року видано всупереч чинному законодавству.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , третя особа: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про скасування державної реєстрації відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1255/02-31 від 21.05.2016 року державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_3 , не набула право власності на Ѕ частину спірної квартири, а державний нотаріус Вільнінської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Запорізькій області Євграфова О.М. не вправі була видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 за наявності не скасованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1255/02-31 від 21.05.2016 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частині кожному належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_3 , видане 15.04.2004 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 від 14.05.2004 року (а.с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 .

З копії спадкової справи № 306, заведеної 04.04.2007 року в Шостій Запорізькій державній нотаріальній конторі встановлено, що після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_5 і ОСОБА_3 04.05.2007 року ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3

21.05.2016 року постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , так як неможливо встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 (а.с. 16).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2017 року ОСОБА_1 набула права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 (а.с. 10-11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 .

Відповідно до копії спадкової справи № 331/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3 08.12.2016 року у Вільнянській державній нотаріальній конторі Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 як онука та ОСОБА_4 , як бабусі. Рішення набуло законної сили 17.10.2016 року. При цьому відповідно до мотивувальної частини рішення, вказаний факт встановлено судом з підстав того, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 100).

16.02.2019 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Євграфовою О.М. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, що свідчать про недійсність свідоцтва про право на спадщину, яке видане в спосіб, передбачений законом, відповідною на це особою, за відсутністю даних про безпідставність видачі свідоцтва чи про наявність ще одного спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину. Відносно вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції зазначив, що вона є похідною від скасування документу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, а тому вона у даному випаду не підлягає задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Так, за статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 , спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом ОСОБА_3 прийняла спадщину після померлої ОСОБА_4

Державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_3 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку розбіжностями прізвищ у Свідоцтві про народження ОСОБА_3 та у Свідоцтві про смерть ОСОБА_4 .

Вказана відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не позбавила права ОСОБА_3 на спадщину у випадку підтвердження вказаного споріднення.

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , шляхом подачі заяви про прийняття спадщини за законом у встановлений строк, спадщину прийняв її син ОСОБА_2 , надавши на підтвердження родинних відносин між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказане рішення Вільнінського районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року у справі 314/5931/16-ц про встановлення факту родинних відносин.

Таким чином, при розгляді справи не було встановлено обставин з якими закон пов`язує можливість визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, є похідною від скасування документу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, а тому суд обґрунтовано відмовив у її задоволені.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка в позові зазначила, що визнання за відповідачем права власності на частку спірної квартири зачіпає її майнові права та інтереси, між тим не вказала, яким чином задоволення позовних вимог захистить ці порушені права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 31 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков