РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/150/18

Провадження № 2/638/1172/19

05.11.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю представника позивача Пироженко О. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, які обліковуються на банківському рахунку,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, які обліковуються на банківському рахунку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.01.2017 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір №SAMDNWFD200 (далі Договір) вклад «Депозит Плюс» терміновий строком на 3 місяці. Того ж дня грошові кошти в розмірі 200000 грн. були внесені до каси банку готівкою для розміщення на депозитному вкладі під 16% річних строком до 25.04.2017 року, у відділені банку №1 за адресою м. Харків проспект Науки, 36. Відповідно до додаткової угоди до договору №SAMDNWFD200 банк надає вкладнику надбавку в розмірі 2% річних до процентної ставки по вкладу, надбавка діє до 25.04.2017 року. Також досягнена угода про перерахування процентів за надбавкою на бонусний рахунок «Бонус плюс». 27.02.2017 року позивачу зателефонував співробітник банку та повідомив, що її картку заблоковано, оскільки на неї були переведені грошові кошти, які нібито отримані шляхом обману, всі розрахункові операції за її рахунками, в тому числі вищезазначеного депозитного договору, припинені. На всі звернення позивача банк жодного разу не надав відповіді щодо конкретних причин та підстав блокування її рахунків, банк не розблокував рахунки та кошти дотепер не повернув. Просить суд: визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» з одностороннього блокування коштів, належних ОСОБА_1 за договором №SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року, зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні її грошовими коштами, що знаходяться на її рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих в АТ КБ «ПриватБанк» згідно договору № SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 власні грошові кошти в сумі 200000 грн. 00 коп. та нараховані відсотки по депозитному вкладу у розмірі 23933, 91 грн. та пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, тобто 3753, 60 грн., а також моральну шкоду у розмірі 25000, 00 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, проте у матеріалах справи міститься відзив на позов, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, банком призупинено здійснення операцій з використанням платіжної картки (електронного платіжного засобу), держателем якої є позивач, на підставі аналізу руху грошових коштів та висновків службового розслідування, що позивач використовує платіжну картку, як засіб доступу до відкритого на його ім`я рахунку, з порушенням умов договору між позивачем та відповідачем, а саме для отримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми, що містить ознаки кримінально карного діяння. Проведеним внутрішньобанковим розслідуванням встановлено, що 09.02.2017 року клієнт Приватбанку ОСОБА_3 , введений шахраєм в оману, самостійно переказав 32640 грн. на картку № НОМЕР_3 . Кошти через термінал самообслуговування НОМЕР_4 були зараховані на рахунок НОМЕР_3 клієнта ОСОБА_4 Кошти в сумі 3500,0 грн були зняті власником карти ( ОСОБА_5 ) в банкоматі CADN2532/ Решту коштів власницею карти ( ОСОБА_4 ) за допомогою Приват24 було переказано: в сумі 23150, 00 грн. на карту НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_1 , кошти були зняті власником карти ОСОБА_1 в касі відділення №1; в сумі 7100, 00 грн. на карту НОМЕР_5 клієнта ОСОБА_6 , кошти були зняті невстановленою особою в банкоматі САUG5878. За попередніми даними, зняттю коштів зловмисниками з картки клієнта, передувало здійснення операції самим клієнтом під впливом шахрая. Карта НОМЕР_6 клієнта ОСОБА_4 заблокована з залишком коштів в, карта НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_1 заблокована з залишком коштів в, карта НОМЕР_5 клієнта ОСОБА_6 заблокована з залишком коштів, їх дані внесені в список обмежень в банківському обслуговуванні. Відповідно до п. 1.1.3.2.14. Умов та правил банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» банк має право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій. В даному випадку банк діяв в рамках укладеного між сторонами договору та в межах чинного законодавства. Крім того, предметом позову є також стягнення заборгованості за договором банківського рахунку, але з пояснень самого позивача вбачається, що кошти обліковувалися на власному рахунку позивача, не були привласнені банком і не використовувалися ним, а тому у позивача взагалі були відсутні підстави вимагати стягнення зазначених коштів з власного рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи те, що досудове слідство по кримінальному провадженню №0000842 за ч.1 ст.190 ККУ, порушеного за заявою ОСОБА_3 триває, підстав для виведення позивача зі списку обмежень в банківському обслуговуванні не вбачається.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, згідно якого просить суд позов задовольнити, адже нормами, на які посилається відповідач, в обґрунтування своїх дій щодо зупинення проведення фінансових операцій по картрахунку (блокування карткового рахунку) передбачено, що банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати клієнта відповідно до вимог законодавства України (ст.64 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»). Проте банк, заблокувавши рахунки, не витребовував жодної інформації, яка є ідентифікуючою та такою, що направлена на верифікацію клієнта і його вивчення, тому посилання відповідача на ненадання такої інформації безпідставні. Правомірність блокування карткового рахунку є можливою лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму», а також за умови дотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування картки. Відповідачем не надані докази дотримання ним зазначених вище вимог, а також здійснення позивачем незаконних операцій, на підставі чого було заблоковано її рахунки. Кримінальне провадження №0000842, на яке посилається відповідач у відзиві, відкрите за заявою ОСОБА_3 (не за заявою відповідача) незаконність операцій по картковому та депозитному рахунках позивача не підтверджує. Позовні вимоги стосуються усунення перешкод у користуванні і розпорядженні грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку, відкритому відповідно договору №SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року. Особисті кошти позивача, які знаходяться на депозитному рахунку не мають жодного відношення до фінансової операції з банківською карткою № НОМЕР_2 , що стала підставою для її подальшого блокування з боку відповідача. Кошти у сумі 200000 грн. були внесені на депозитний рахунок в день укладання договору 25.01.2017 року через касу банку, тобто раніше, ніж стався інцидент (09.02.2017 р.), який став підставою блокування банківської картки.

Суд, дослідивши доводи представника позивача, письмові доводи відповідача та заперечення на них, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, 25.01.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір №SAMDNWFD200, а саме договір вклад «Депозит Плюс» терміновий строком на 3 місяці, згідно якого першопочатковою сумою вкладу є сума 200000 грн. (а. с. 15)

Згідно квитанції від 25.01.2017 року, позивач ОСОБА_1 внесла суму вкладу у розмірі 200000 грн. на рахунок банку у якості депозиту (а. с. 16).

Так, відповідно до договору банк відкриває особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується внесок, на суму вкладу нараховуються проценти по ставці 16 % річних, відсотки за вкладом зараховуються на рахунок/карту - № НОМЕР_2 , період нарахування відсотків за вкладом -1 місяць.

Відповідачем - Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» призупинено здійснення операцій з використанням платіжної картки (електронного платіжного засобу), держателем якої є позивач ОСОБА_1 , за твердженням представника відповідача, на підставі «…аналізу руху грошових коштів та висновків службового розслідування, що позивач використовує платіжну картку, як засіб доступу до відкритого на його ім`я рахунку, з порушенням умов договору між позивачем та відповідачем, а саме для отримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми, що містить ознаки кримінально карного діяння…».

Як вбачається із витягу з службового розслідування, проведеного Публічним акціонерним товариством «Приватбанк», клієнту банку позивачу ОСОБА_1 встановлено обмеження 0, 45 на карту НОМЕР_2 (з залишком коштів) (а. с. 92-94).

Тобто, і позивачем ОСОБА_1 , і представником відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» підтверджено факт блокування платіжної картки (електронного платіжного засобу), держателем якої є позивач ОСОБА_1 та призупинення здійснення операцій з використанням цієї платіжної картки.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 ЦК Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із частинами 1, 3 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до пункту 7.1.1 та пункту 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору, а поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, стаття 1074 Цивільного кодексу України встановлює вичерпний перелік підстав, за яких допускається обмеження банком прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, та, зокрема, відсилає на інші спеціальні норми, що регулюють підстави та строки застосування таких обмежень.

Таким спеціальним нормативним актом є Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Згідно з частинами першоютретьою статті 17 Закону №1702-VII суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочі дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум.

Частиною 5 статті 17 Закону № 1702-VII передбачено, що в разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкту первинного фінансового моніторингу; є мотивовані підозри, спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції). Строк зупинення відповідних фінансових (фінансової) операцій (операції) продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій п`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

Відповідно до пункту 91 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Таким чином, правомірність блокування карткового рахунку є можливою лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму», а також за умови дотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування картки.

У матеріалах справи відсутні докази дотримання банком зазначених вище вимог, а також здійснення позивачем незаконних операцій, на підставі чого було заблоковано її картковий рахунок.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало правомірність блокування карткового рахунку, відкритого на ім`я позивача, доказів на підтвердження наявності порушень позивачем вимог законодавства, за наслідками яких було заблоковано її картковий рахунок, не надало та, не зважаючи на неодноразові звернення позивача, не вчинило дій, направлених на розблокування карткового рахунку. Крім того, призупинення видаткових операцій діяло понад строки, встановленні чинним законодавством.

Відповідач, обґрунтовуючи свою правову позицію, не довів факт того, що у позивача по рахунках наявні фінансові операції, за якими необхідно застосовувати положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Окрім цього, у банку відсутні будь-які дані про те, що дії позивачки пов`язані із здійсненням терористичної діяльності або щодо неї застосовано міжнародні санкції. Тривалість періоду блокування рахунку з 2017 року свідчить про протиправність дій банку, а матеріали справи не містять доказів обґрунтованості продовження строку, на який було зупинено фінансові операції по рахункам.

Посилання представника відповідача на розроблений банком локальний акт, зокрема, умови й правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку, як на підставу наявності правових підстав до зупинення проведення фінансових операцій по рахункам позивача, суд визнає безпідставним, остільки Закон України, який регулює даний вид відносин, має вищу юридичну силу.

Твердження представника відповідача про те, що «позивач використовує платіжну картку для отримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми, що містить ознаки кримінально карного діяння» є лише припущенням, рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, відповідачем не надано. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що дії банку з блокування карткового рахунку позивача є незаконними, оскільки будь-яких доказів на підтвердження наявності вмотивованих підозр щодо вчинення позивачем шахрайських дій шляхом введення в оману з метою отримання грошових коштів на банківську картку, яка обслуговується ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач не надав. Не зважаючи на неодноразові звернення позивача про розблокування її картки та відсутність інформації про вчинення позивачем незаконних дій, за яких банк мав право заблокувати картку, відповідач не поновив право позивача на використання електронного платіжного засобу.

Ухвала Хмельницького міськрайонного суду від 19.05.2017 року про тимчасовий доступ у кримінальному провадженні №0000842 жодним чином не підтверджує факту шахрайства, злочинних та протиправних дій з боку позивача, що спричинило блокування її депозитного рахунку та рахунку з процентів по вкладу, більш того, при оцінці даного доказу суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; крім того в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (а. с. 95-97).

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Так, самі по собі сумніви щодо походження грошових коштів, що надійшли на рахунок клієнта, не є підставою для застосування банком такої санкції, як призупинення видаткових операцій, а також блокування рахунків понад строки, встановлені вищенаведеним Законом.

Відмовляючи у поверненні грошових коштів, що належать позивачу ОСОБА_1 , банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Цей же принцип закріплений і у статті 41 Конституції України.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, ухилення відповідача від повернення грошових коштів є незаконним та безпідставним, оскільки відповідно до вимог статті 1066 Цивільного кодексу України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпоряджання. Банк не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження права клієнта розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення депозитних грошових коштів, що знаходяться на рахунку, у розмірі 200000,00 грн. підлягають задоволенню, як законні та обґрунтовані.

Щодо стягнення з відповідача нарахованих відсотків по депозитному вкладу у розмірі 23933, 91 грн. та пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення у розмірі 3753, 60 грн. суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд, з огляду на те, що сторона позивача не мала можливості отримати від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» докази поза судовою процедурою, керуючись принципом всебічного та повного, об`єктивного дослідження обставин справи, засадами змагальності та диспозитивності задовольнив клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пироженка О. С. про витребування доказів та ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2019 року витребував у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () в письмовому вигляді наступні документи та відомості: виписки про зарахування та рух коштів з 25.01.2017 року до 24.05.2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на підставі договору №SAMDNWFD200 від 25.01.2017 року; виписку про зарахування та рух коштів з 25.01.2017 року до 24.05.2019 року по рахунку/карті № НОМЕР_2 , відкритому на підставі додаткової угоди до договору №SAMDNWFD200 від 25.01.2017 року; довідку-роздруківку про надіслані ПАТ КБ «Приватбанк» () ОСОБА_1 смс-повідомлення з номеру 10060 на номер НОМЕР_7 ; інформацію про залишок коштів по особовому рахунку № НОМЕР_1 та рахунку/карті № НОМЕР_2 станом на 24.05.2019 року; інформацію про дату та час блокування операцій по особовому рахунку № НОМЕР_1 та рахунку/карті № НОМЕР_2 , підстави блокування та про залишок грошових коштів на рахунках, що було заблоковано.

З огляду на невиконання рішення суду про витребування доказів, суд позбавлений об`єктивної можливості дослідити та підтвердити вищенаведені відомості, а також визначити розмір нарахованих відсотків по депозитному договору №SAMDNWFD200, індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Проте, позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її грошовими коштами, що знаходяться на її рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих у Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» згідно договору №SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року, а тому суд, з урахуванням невиконання відповідачем ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2019 року про витребування доказів, вважає за можливим захистити цивільне право позивача ОСОБА_1 та усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її грошовими коштами, зокрема нарахованими відсотками по депозитному договору №SAMDNWFD200.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25000 грн., суд зазначає наступне.

Так, у відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України.

Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Не зважаючи на рішення Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., в якому сказано, що з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення, суд першої інстанції не знаходить підстав для задоволення цієї частини позовних вимог. Факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача позивачу не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, неповернення депозиту безумовно змінило нормальний життєвий ритм позивача, проте доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, а тому з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, які обліковуються на банківському рахунку підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 43, 76-77, 81, 83, 141, 263-265, 354 ЦПК України 3, 15-16, 321, 1058, 1060, 1061, 1066, 1074 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, які обліковуються на банківському рахунку задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () з одностороннього блокування коштів, належних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_8 , за договором №SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» () усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_8 , у користуванні та розпорядженні її грошовими коштами, що знаходяться на її рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих у Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» () згідно договору №SAMDNWFD 200 від 25.01.2017 року.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_8 , грошові кошти у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.11.2019 року.

Головуючий: