Провадження №2/521/1513/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, повернення сторін до первісного стану та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, повернення сторін до первісного стану та виселення. Просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири №2-а , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 16.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №25 та складається в цілому з двох жилих кімнат, житловою площею 25,5 кв.м., загальною площею 73,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Також просить привести сторони по договору купівлі - продажу квартири від 16.01.2018 року в первісний стан, шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , та виселити ОСОБА_3 без надання іншого житла та передачі квартири ОСОБА_2 .

У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2016 року у справі за №521/1501/15-ц, яке набрало законної сили, позивача та її дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вселлено у квартиру АДРЕСА_2 , власником якої на той час був ОСОБА_2 . З метою виконання вказаного рішення суду позивач звернулася до виконавчої служби про примусове вселення у спірну квартиру. У зв`язку з чим, з метою уникнення примусового виконання рішення суду, між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу зазначеної квартири, в результаті чого вони навмисно та протиправно позбавили позивача та її дітей права на проживання у зареєстрованій квартирі.

Таким чином, позивач вважає, що спірний договір є фіктивною угодою з метою ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання рішення суду про вселення, а тому просить визнати його недійсним з приведенням сторін договору в первісний стан та виселення з неї ОСОБА_3 .

Позивач у судовому засіданні участі не приймала, однак приймав участь її представник, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був неодноразово сповіщений, заперечень на позов не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні участі не приймали, однак надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідно до наданих письмових пояснень, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволені, оскільки сторонами укладено правочин із реальним виконанням договору купівлі - продажу від 16.01.2018 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників процесу, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.06.2008 року. Користуючись правом розпоряджатися своїм майном, ОСОБА_2 було відчужено вказану квартиру шляхом укладення 16.01.2018 року з ОСОБА_3 договору купівлі - продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В.

Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому, згідно статті 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_2 реалізував своє право власника на розпорядження належним йому майном уклавши договір купівлі - продажу з ОСОБА_3 .

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У відповідності з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, в силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Матеріали справи свідчать про те, що договір купівлі - продажу нерухомого майна від 16.01.2018 року, посвідчений нотаріально, що вимагається ст. 657 Цивільного кодексу України, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусвою Н.В., та зареєстрований в реєстрі за №25, що відповідає ст. 210 Цивільного кодексу України. Договір вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідач ОСОБА_3 підтвердила, що усі умови договору сторонами виконані в повному обсязі та майно було передано новому власнику.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 року № 6-301цс15).

Посилання позивача про фіктивність договору з метою умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду про вселення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та позивачем не доведено. Так, позивач вказує, що відповідачі, порушуючи норми закону, навмисно та протиправно позбавили її та її дітей права на проживання у зареєстрованій квартирі.

Однак, суд наголошує на тому, що право позивача на вселення у квартиру АДРЕСА_2 було встановлено рішенням суду, та відчуження ОСОБА_2 вказаної квартири ніяким чином не позбавило позивача цього права.

Той факт, що новий власник помешкання, а саме відповідач ОСОБА_3 , після придбання квартири звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні та визнання осіб такими, що втратили право користування жилими приміщеннями говорить про реальність спірного договору, з настанням наслідків укладення такої угоди. Це підтверджує наміри ОСОБА_3 на реальне користування придбаним помешканням, що суперечить твердженням позивача про фіктивність укладення правочину.

Враховуючи викладене, доводи позивача щодо нікчемності договору купівлі - продажу нерухомого майна від 16.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. за реєстровим №25, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, ним не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Так як, позовні вимоги щодо приведення сторін договору у первісний стан шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та виселення носять похідний характер від позовної вимоги про визнання недійсним нікчемного правочину - відсутні підстави для задоволення даних вимог.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що за загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа, в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 56, 57 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач порушує, не визнає або оспорює її права.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивача у справі. Тому, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, її права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Крім того, у постанові від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17 Верховний Суд України вказав, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес. Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди. Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, позивачу не повертаються судові витрати, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 259,263-265 268,354,355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , ІПН НОМЕР_3 ) про визнання договору купівлі - продажу квартири №2-а , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 16.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №25 та складається в цілому з двох жилих кімнат, житловою площею 25,5 кв.м., загальною площею 73,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; приведення сторін по договору купівлі - продажу квартири від 16.01.2018 року в первісний стан, шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; виселення ОСОБА_3 без надання іншого житла та передачі квартири ОСОБА_2 - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Головуючий