"14" листопада 2019 р. Справа № 363/892/19
УХВАЛА

14 листопада 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Чіркова Г.Є.,
при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

встановив:

учасники судового розгляду зробили спільну заяву і надали суду укладену та підписану мирову угоду, клопочучи про її затвердження судом.

Заслухавши сторони та представника позивача, які просили затвердити мирову угоду, дослідивши справу, суд дійшов наступного.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено ч. 1 і ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Слід звернути увагу, що особа має право на захист свого інтересу тільки тоді, коли той порушено й тільки у спосіб, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

Суд зазначає, що відчуження (переоформлення, перехід права власності тощо) нерухомого майна й виникнення права власності на нього відбувається виключно з підстав визначених Законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

З матеріалів справи та змісту мирової угоди вбачається, що її наслідком є зміна титульного власника нерухомого майна, його відчуження на користь позивача за відсутності ознак спору.

Водночас, згідно чинного законодавства України правочини щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, що здійснюється з дотриманням порядку визначеного законом.

Правилами ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Суд зазначає, що за рішенням судів не може здійснюватися перехід права власності на нерухоме майно всупереч вимог Закону й суди не вправі підміняти собою встановлений законом порядок нотаріального посвідчення таких договорів.

Також суд вважає необхідним звернути увагу на те, що визнання дійсним правочину щодо нерухомості через ухилення сторони від нотаріального посвідчення (у разі висування таких вимог в суді) суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов`язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до таких правовідносин також не застосовується.

При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення в тому числі з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що укладена між сторонами мирова угода суперечить Закону і затверджена бути не може.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 207 і 260 ЦПК України,

ухвалив:

у затвердженні мирової угоди укладеної між сторонами 14 листопада 2019 року відмовити та продовжити судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: