Дата документу 08.11.2019 Справа № 326/141/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2991/19 Головуючий у 1-й інстанції: Стріжакова Т.В.
Є.У.№ 326/141/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопад 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 04 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. в обґрунтування якого зазначав, що на початку червня 2016 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від нього позику у розмірі 125 350 грн., про що 02.06.2016 року склав відповідну розписку, зі строком повернення до 31.12.2016 року. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, борг не повернув, просив суд на підставі ст.ст. 625, 1046, 1048 ЦК стягнути з відповідача суму боргу 125 350 грн.; три відсотки річних в сумі 4090,19 грн., інфляційні витрати у сумі 17 133,77 грн. та судові витрати у сумі 1986,57 грн.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 04 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з суми боргу - 125 350 грн.; трьох відсотків річних в сумі 4090,19 грн.; інфляційних витрат 17 133,77 грн., усього 146 573,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1465,74 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання за договором позики, виконання якого він прострочив. Діями відповідача порушені права позивача на своєчасне отримання наданої позивачем позики, а тому на підставі ст. 625 ЦК України він має право на отримання 3% річних від суми позики і інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи, позивачем не доведений факт передачі йому грошових коштів у позику, точна дата укладення договору. Вважає, що долучена до справи розписка не є належним доказом на підтвердження факту позики, оскільки в ній не зазначено про отримання позичальником грошових коштів. Звертає увагу суду на те, у лютому 2017 року ОСОБА_1 вже звертався до нього із аналогічним позовом про стягнення боргу за цією ж розпискою, зазначаючи дату укладення договору 01.03.2015р., в той час як він перебував за межами України і не міг отримати кошти від позивача. За заявою ОСОБА_1 його позовна заява була залишена без розгляду. Вказана обставина, на думку скаржника, спростовує висновки суду першої інстанції про характер правовідносин, що склався між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на такі обставини.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Встановлено, що сторони по справі є рідними дядьком і племінником.

На початку червня 2016 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 125 350 грн., про що 02.06.2016 року власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він зобов`язується виплатити борг ОСОБА_1 у розмірі 125 350,00 грн. з відсотками на кінець року за договором депозит та 2,9% річних з березня 2015 по грудень 2016 в строк до 31.12.2016 (а.с.50).

Факт написання вказаної розписка відповідачем не оспорювався.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, посилаючись на те, що фактично грошові кошти йому не передавалися, оскільки з 28.02.2015 по 03.03.2015 він перебував за межами України.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 27.11.2018, залишеним без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.05.2019, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.75,80-82).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що грошові кошти за вказаною розпискою передавалися раніше, ОСОБА_1 точної дати не пам`ятає, розписка складена іншою датою 02.06.2016, яка підтверджує саме факт отримання грошових коштів. Зі змісту розписки ОСОБА_2 від 02.06.2016 року судами було встановлено, що вона підписана останнім без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне його волевиявлення при її складанні.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої ОСОБА_2 не виконав.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що суд першої інстанції не встановив факт передачі грошових коштів, оскільки наявність розписки вже свідчить про це.

Крім того, колегія суддів вказує на те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 по своїй суті вже були предметом розгляду цивільної справи за №326/848/18 та свідчать лише про його незгоду із судовим рішення першої інстанції у цій справі.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 04 липня 2019 року у цій справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: