справа № 361/4295/17 головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
провадження № 22-ц/824/7409/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавська Валентина Вікторівна, про визнання недійсними договорів дарування будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсними договори дарування будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчені державним нотаріусом Журавською В.В. 31 травня 2014 року за реєстровими номерами: 1-1239, 1-1240.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 травня 2014 року ОСОБА_1 подарував свій будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку дочці ОСОБА_3 . Вищевказаний будинок являвся і являється єдиним житлом позивача. Позивач зрозумів, що укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки з тими наслідками, які виходять з них, відбулося під впливом помилки. Восени 2013 року, позивач, будучи людиною похилого віку, за станом здоров`я потребуючи стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу будинку та земельної ділянки відповідачу лише за умови довічного догляду та утримання, тобто фактично вважав, що по суті уклав договір довічного утримання. З початку відповідач прибирала в будинку, на подвір`ї, замінила дерев`яні вікна на металопластикові, відремонтувала паркан. Влітку 2015 року позивач дуже сильно захворів і йому необхідна була серйозна допомога та лікування. Однак, відповідач зовсім ним не цікавилась і допомагати не збиралась. Допомагали позивачу чужі люди, сусіди, брат. Відповідач ні моральної, ні матеріальної участі у лікуванні та догляді за позивачем не приймала. Позивач звертався до відділу поліції, просив відкрити кримінальне провадження, в зв`язку з шахрайським заволодінням його майна відповідачем. З 1999 року позивач постійно зареєстрований та мешкає по АДРЕСА_1 та навіть не знімався з реєстрації на момент укладення договорів дарування. Позивач особисто сплачує комунальні послуги. Вказані обставини дають всі підстави вважати, що позивач не мав на меті дарувати будинок, в якому проживає, та земельну ділянку, на якій він розташований. ОСОБА_1 вважав, що фактично укладає договір довічного утримання, а не договори дарування, а тому вони мають бути визнані недійсними на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не у повній мірі дослідив надані докази. Відмовляючи у задоволенні позову, суд безпідставно послався на ту обставину,що на момент укладення спірних договорів позивачу було 69 років та ніби то він міг самостійно себе обслуговувати, не потребував сторонньої допомоги та нагляду, розумів наслідки своїх дій та керував ними. Позивач є людиною похилого віку, іншого житла він не має, у нього виявлено ряд хвороб, що підтверджується наданими суду клінічними дослідженнями. Позивач зазначає, що підписуючи оспорюваний правочин, він не мав наміру позбавляти себе права власності на будинок та земельну ділянку. Фактична передача майна за договорами не відбулася, а ОСОБА_1 продовжує проживати у спірному будинку. Волевиявлення позивача під час укладення договорів не було спрямоване на реальне настання наслідків за договорами дарування. ОСОБА_1 вказує на те, що він діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за ним. Позивач посилається на правові висновки, які містяться у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс15.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що з 1995 року позивач, який є рідним батьком відповідача, після розлучення з колишньою дружиною не проживав та не проживає з ОСОБА_3 , не утримував та не забезпечував її. У 2013 році позивач запропонував подарувати відповідачу свій будинок, де він постійно мешкає. На момент посвідчення довіреності, яку він самостійно оформлював, жодних хвороб у нього не було. Відповідач не заперечувала та не заперечує щодо користування належним їй майном своїм батьком, жодним чином не вчиняла та не вчиняє утисків чи інших заходів щодо позбавлення житла свого батька, а, навпаки, намагалася йому допомогти. Ініціатором даного позову є рідний брат позивача, який зацікавлений у придбанні (відібранні) спірного майна у ОСОБА_1 . Позивач сам був ініціатором спірних правочинів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 27 червня 2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність на виготовлення та отримання необхідних документів для дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.108).

31 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку, житловою площею 13,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчені державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В. та зареєстровані в реєстрі за №1-1239 та №1-1240 (а.с.82,90).

Згідно акту обстеження житлових умов, складеного 05 липня 2017 року депутатом Русанівської сільської ради Броварського району Київської області Лукаш К. В. , з 1999 року ОСОБА_1 постійно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час будинок потребує серйозного, а то і капітального ремонту. Для років ОСОБА_1 та його стану здоров`я, умови проживання являються складними і тяжкими (а.с.14).

За вказаною адресою ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій на оплату спожитих житлово-комунальних послуг (а.с.15-19).

Відповідно до актів про надані медичні послуги, результатів дослідження, результатів ультразвукового дослідження, консультаційних заключень лікарів, в 2016 році ОСОБА_1 проходив комплексне медичне обстеження (а.с.20-37).

У січні 2017 року ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_5 звернулися до Броварського ВП ГУ НП в Київській області із заявами про недотримання дочкою позивача усних домовленостей щодо догляду за батьком ОСОБА_1 , а тому останній хоче повернути право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на своєї ім`я, оскільки восени 2013 року він переоформив будинок на дочку взамін на своє утримання. Заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були у зв`язку із відсутністю даних, які б на час вивчення матеріалів давали можливість кваліфікувати дії особи за ознаками певного кримінального правопорушення (а.с.41-42).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 на момент укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки мав вік 69 років, не потребував допомоги та постійного стороннього догляду, міг сам себе обслуговувати та забезпечувати, розумів наслідки своїх дій та міг ними керувати.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст. 229 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 61-971св18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договорів недійсними, ОСОБА_1 вказує на те, що він помилявся щодо правової природи правочину. Насправді, позивач думав, що він укладає договори довічного утримання.

Оскаржуючи рішення ОСОБА_1 зазначає, що підписуючи оспорювані правочини, він не мав наміру позбавляти себе права власності на будинок та земельну ділянку. Фактична передача майна за договорами не відбулася. Волевиявлення позивача під час укладення договорів не було спрямоване на реальне настання наслідків за договорами дарування.

Проте, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення зазначених договорів під впливом помилки.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він вважав, що укладає договори довічного утримання. Однак,з матеріалів справи вбачається, що позивач власноручно підписав оскаржувані договори дарування, а, отже, погодився на умови, зазначені в них. Під час підписання зазначених договорів позивач мав можливість прочитати їх та ознайомитися з їхнім змістом.

Крім того, на наявність волевиявлення позивача саме на укладення договору дарування свого майна вказує і надана суду довіреність від 27 червня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 доручив ОСОБА_3 виготовлення та отримання необхідних документів для дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.108).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволенні позову, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.