Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 524/6367/16-ц

провадження № 61-31420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Кременчукводоканал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Обідіної О. І., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Кременчукводоканал» (далі -

КП «Кременчукводоканал») про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 02 квітня 2015 року його призначено на посаду головного інженера КП «Кременчукводоканал».

14 грудня 2015 року підприємство очолив новий керівник, який цією ж датою, видав наказ № 1308, що передбачав зміни у структурі та штатному розписі підприємства, а також істотно змінював умови укладеного з ним трудового договору, оскільки частина його посадових обов`язків передана новопризначеним працівникам керівного складу підприємства.

Наказом від 31 березня 2016 року № 200 генеральний директор підприємства знову змінив істотні умови його праці, передавши частину повноважень головного інженера до обов`язків інших працівників підприємства.

Про такі зміни істотних умов праці його не попереджали; згоду виборного профспілкового органу, членом якого він є, адміністрація відповідача не отримувала.

Крім того зазначав, що з такими ж порушеннями відповідачем прийнято також накази від 17 лютого 2016 року № 209 та від 31 березня 2016 року № 326, якими у зв`язку з проведеним перерозподілом посадових обов`язків між фахівцями підприємства, йому змінювали посадові оклади.

Наказами від 29 квітня 2016 року № 253 та від 21 червня 2016 року № 342 йому змінено істотні умови праці та встановлено роботу на умовах неповного робочого часу. Також, вказував на незаконне його звільнення з посади головного інженера за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України згідно з наказом від 29 червня

2016 року № 644.

Вважає, що такими незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, у відшкодування якої просив стягнути з відповідача 100 000,00 грн, посилаючись на те, що внаслідок незаконних змін істотних умов праці та подальшого звільнення з роботи він зазнав глибоких моральних страждань, піддався незаконним утискам та приниженню адміністрацією підприємства.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив визнати незаконними та скасувати накази генерального директора КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року № 253 «Про зміну істотних умов праці», від 17 лютого

2016 року № 209 «Про зміну оплати праці», від 31 березня 2016 року № 326 «Про зміну оплати праці», від 21 червня 2016 року № 342 «Про встановлення робочого часу»,

від 29 червня 2016 року № 644 «Про звільнення». Також просив поновити його на роботі на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із 29 червня 2016 року, моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 10 березня 2017 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучений генеральний директор КП «Кременчукводоканал» Солодяшкіна В . І.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року № 253 «Про зміну істотних умов праці», від 17 лютого 2016 року № 209 «Про зміну оплати праці», від 31 березня 2016 року № 326 «Про зміну оплати праці»,

від 21 червня 2016 року № 342 «Про встановлення робочого часу». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного інженера

КП «Кременчукводоканал». Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

із 29 червня 2016 року по 24 квітня 2017 року у сумі 133 743,84 грн. Стягнуто з

КП «Кременчукводоканал» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не мав правових підстав для зміни істотних умов праці, а тому КП «Кременчукводоканал» при видачі оспорюваних наказів, у тому числі про звільнення позивача з посади, порушено вимоги статей 32, 252 КЗпП України та не доведено факт відмови позивача працювати на посаді у змінених умовах, отже, такі накази є незаконними, такими, що порушують трудові права позивача.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів

КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року № 253, від 17 лютого 2016 року

№ 209, від 31 березня 2016 року № 326, від 21 червня 2016 року № 342, від 29 червня 2016 року № 644.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 вересня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ

КП «Кременчукводоканал» від 29 червня 2016 року № 644 про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу КП «Кременчукводоканал» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання оскаржуваних позивачем наказів від 17 лютого 2016 року № 209, від 31 березня 2016 року № 326, якими вносились зміни оплати праці позивача, а також накази від 29 квітня 2016 року № 253 та від 21 червня 2016 № 342, якими змінювались істотні умови праці

ОСОБА_1 , зокрема встановлювалось, що головний інженер працюватиме на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень, як і наказ

від 29 червня 2016 року № 644 про звільнення позивача за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, оскільки видавались відповідачем на підставі та з урахуванням наказів

від 14 грудня 2015 року № 1308 та від 31 березня 2016 року № 200, які в установленому законом порядку визнано частково незаконними та скасовано, разом з тим ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову із застосуванням частини першої статті 233 КЗпП України вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки ні відповідач, ні третя особа не оскаржували додаткове рішення від 11 вересня 2017 року, яким суд визнав поважними причини пропуску строку та поновив його.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 02 квітня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного інженера КП «Кременчукводоканал». За час роботи на підприємстві, зокрема, обіймаючи зазначену посаду, до дисциплінарної відповідальності він не притягувався, має патенти на винаходи, які запроваджував у технологічні процеси на підприємстві; неодноразово заохочувався. Зазначені обставини не заперечувалися стороною відповідача, встановлені рішенням Автозаводського районного суду

м. Кременчука від 20 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, з цих підстав суд дійшов висновку про те, що кваліфікація та досвід ОСОБА_1 відповідали займаній ним посаді. Згідно з посадовою інструкцією, затвердженою 25 грудня

2014 року, головний інженер є першим заступником генерального директора та здійснює керівництво технічними службами підприємства.

14 грудня 2015 року призначено нового генерального директора підприємства, який у той же день видав наказ № 1308 «Про зміни у структурі та штатному розписі підприємства». Цим наказом, із метою удосконалення структури та перерозподілом обов`язків між керівним складом, із 14 грудня 2015 року скорочено посаду заступника головного інженера з виробництва; включені у штатний розпис нові керівні посади першого заступника генерального директора, директора технічного, заступника директора технічного. Головного інженера підпорядковано технічному директору. Наказ не містить прямих посилань на зміни істотних умов праці головного інженера, проте згідно із пунктом 4 наказу відділ з програмного забезпечення і експлуатації комп`ютерної техніки, виробничо-технічний відділ, відділ охорони навколишнього середовища, транспортний цех, хімбаклабораторія передані у підпорядкування технічному директору, а диспетчерська служба, цех водопостачання, цех водовідведення, цех водопостачання та водовідведення Крюкова - заступнику технічного директора. 17 лютого 2016 року, у зв`язку з перерозподілом посадових обов`язків між фахівцями підприємства, на підставі змін, внесених до штатного розпису, генеральним директором КП «Кременчукводоканал» виданий наказ № 209 «Про зміну оплати праці», відповідно до якого позивачу із 19 квітня 2016 року встановлено оплату праці згідно зі штатним розписом: оклад 9 380,00 грн, надбавка за досягнення у праці - 2 060,00 грн. Цього ж дня позивач ознайомився з наказом та письмово зазначив про свою незгоду, вказуючи на порушення його трудових прав, погіршення матеріального становища.

16 березня 2016 року працівники КП «Кременчукводоканал» створили первинну профспілкову організацію Вільної профспілки м. Кременчука, головою якої обрано позивача - ОСОБА_1

31 березня 2016 року генеральним директором КП «Кременчукводоканал» із метою вдосконалення організації оперативної взаємодії між підрозділами підприємства, якісного та своєчасного виконання виробничих завдань, виданий наказ № 200 «Про зміни у штатному розписі та структурі підприємства», відповідно до пунктів 1-4 якого із 01 квітня 2016 року відділ головного енергетика та структурно підпорядковані йому цехи технічного обслуговування та ремонту електрообладнання, електролабораторії переводяться у підпорядкування заступника директора технічного; відділ головного технолога підпорядковано директору технічному; відділ програмного забезпечення та комп`ютерної техніки підпорядковуються першому заступнику генерального директора; із 01 липня 2016 року скорочується у штатному розписі підприємства посада головного інженера. ОСОБА_1 ознайомлено із наказом у день його видання, він письмово висловив аналогічні заперечення.

Наказом від 31 березня 2016 року № 326 «Про зміну оплати праці» у зв`язку з перерозподілом посадових обов`язків, на підставі наказу від 31 березня 2016 року

№ 200 та змін, внесених до штатного розпису, позивачу із 01 червня 2016 року встановлено оплату праці: оклад 5 585,00 грн. Цього ж дня його ознайомлено з наказом, на якому він письмово вказав про свою незгоду.

29 квітня 2016 року адміністрація підприємства попередила ОСОБА_1 про майбутнє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників, запропонувавши вакантні посади робітників (контролера, лаборанта, водія, охоронця і таке інше). На тексті цього попередження позивач 29 квітня 2016 року письмово зазначив про свою незгоду.

Наказом від 29 квітня 2016 року № 253 «Про зміну істотних умов праці» встановлено, що із 29 червня 2016 року позивач працюватиме на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень.

Актом, складеним 29 квітня 2016 року о 15 год 40 хв комісією у складі першого заступника генерального директора ОСОБА_3 , фінансового директора ОСОБА_4 , директора технічного ОСОБА_5 , заступника генерального директора ОСОБА_6 , заступника директора технічного ОСОБА_7 , голови профкому КП «Кременчукводоканал» ОСОБА_8 , начальника відділу кадрів ОСОБА_9 та начальника юридичного відділу ОСОБА_12. засвідчено факт надання головному інженеру ОСОБА_1 на ознайомлення наказу від 29 квітня

2016 року № 253 «Про зміну істотних умов праці» та факт відмови його від ознайомлення під підпис з цим наказом.

Згідно з наказом від 21 червня 2016 року № 342 позивачу встановлено роботу на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень - щосереди

із 08 год 00 хв до 09 год 00 хв. Із цим наказом позивач ознайомився 29 червня

2016 року та висловив свою письмову незгоду у зв`язку з порушенням норм трудового законодавства щодо процедури його видачі.

Також встановлено, що 29 червня 2016 року позивач подав на ім`я генерального директора через канцелярію підприємства пояснювальну записку (вх. № 936), у якій зазначив, що згоден працювати на умовах, викладених у наказі, просив забезпечити його роботою, як головного інженера згідно із трудовим договором.

Наказом генерального директора КП «Кременчукводоканал» від 29 червня 2016 року № 644 головного інженера ОСОБА_1 29 червня 2016 року звільнено із займаної посади згідно із пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з його відмовою від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до статті 44 КЗпП України та компенсацією невикористаної щорічної відпустки за період роботи

із 07 вересня 2015 року по 29 червня 2016 року у кількості 10 календарних днів.

Актом, складеним 29 червня 2016 року о 16 год 35 хв завідуючою канцелярії

ОСОБА_11 , начальником відділу кадрів ОСОБА_9 та юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_13. засвідчено факт надання на ознайомлення позивачу наказу від 29 червня 2016 № 644 «Про звільнення ОСОБА_1 » та факт його відмови від ознайомлення під підпис із цим наказом.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року, визнано незаконними та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал»

від 14 грудня 2015 року № 1308 «Про зміни у структурі та штатному розпису підприємства» у частині пунктів 2, 4 та наказ від 31 березня 2016 року № 200 «Про зміни у штатному розписі та структурі підприємства» у частині пунктів 1, 2.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Із аналізу частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Доказами такої відмови повинно бути письмове повідомлення роботодавця про майбутню зміну істотних умов праці з розпискою працівника про відмову від продовження роботи або письмова заява працівника про відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що трудові права позивача порушені, проте позивачем не наведено поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову із застосуванням частини першої статті 233 КЗпП України вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки ні відповідач, ні третя особа не оскаржували додаткове рішення від 11 вересня 2017 року, яким суд визнав поважними причини пропуску строку та поновив його, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 220 ЦПК України 2004 року додаткове рішення є складовою частиною основного рішення, яке ухвалюється у разі не вирішення будь-яких позовних вимог, тому зі скасуванням основного рішення, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Апеляційна скарга КП «Кременчукводоканал» містила доводи щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин, тому апеляційним судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав не порушені норми процесуального права.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик