Справа № 202/926/19
№ 2/202/1194/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

28 жовтня 2019 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Репіної А.С., ОСОБА_1 В.Л.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до відповідачів про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2010 року. До укладання шлюбу вони мешкали однією родиною з 2006 року та на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2007 року, придбали квартира АДРЕСА_1 , згідно якого позивач купила 15%, а відповідач ОСОБА_4 - 85 % зазначеної квартири. В квартирі було зроблено капітальних ремонт, що збільшило її вартість. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2018 року шлюб, зареєстрований між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 розірвано.

Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо розподілу майна та 23 січня 2019 року позивачу стало відомо, що під час шлюбу, 09.02.2018 року ОСОБА_4 подарував 85/100 частки квартири АДРЕСА_1 своїй рідній сестрі ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що вказаний договір прямо порушує її права, а тому має бути визнаний недійсним.

Враховуючи викладене, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 01.01.2006 року по 30.01.2010 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 09.02.2018 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 06 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Позивачем 21.03.2019 подано заяву та було усунуто недоліки, зазначені в ухвалі судді.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 29 березня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

07 травня 2019 року відповідачем ОСОБА_4 надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до укладання шлюбу та належала їм на праві спільної часткової власності, з встановленням розміру частки кожного. З 01.01.2006 року до моменту укладення шлюбу позивач та ОСОБА_4 проживали окремо, кожен за своїм місцем реєстрації, зазначених у наданих суду копіях паспортах. Таким чином, відсутні підстави вважати, що на момент придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю та спірне майно було придбано за спільні кошти. Крім того, зазначив що посилання позивача на збільшення вартості квартири є недоведеним.

10 червня 2019 року в підготовчому судовому засіданні позивач надала відповідь на відзив, відповідно до якого просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. За клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Сисоєнко І.В. належним чином завірені копії договору дарування та звіту про вартість.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона з відповідачем ОСОБА_4 зустрічались з 2003 року, збирались укласти шлюб та відкладали грошові кошти для придбання власного житла. З 2006 року почали спільно проживати та на спільні грошові кошти їхніх батьків 11.09.2007 року придбали спірну квартиру. Відповідно до наданих грошових коштів та домовленостей, квартира повинна була бути поділена 25% - позивачу, а 75% - відповідачу ОСОБА_4 , а натомість вона отримала 15% , а 85% відповідач ОСОБА_4

Придбана квартира була у дуже поганому стані, тому з 2007 року по 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зробили там капітальний ремонт, вартістю 100000 гривень та придбали техніку. В січні 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 переїхали до спірної квартири та в подальшому зареєстрували шлюб. Борг батькам відповідача вони віддавали разом. У 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвали шлюб, а до цього часу відповідач ОСОБА_4 подарував своїй сестрі відповідачу ОСОБА_5 свою частку спірної квартири. Для купівлі квартири її батьки надали 15000 гривень та ще 2000 доларів США під час ремонту.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що не визнає позов в повному обсязі та пояснив, що з 2003 року в нього з позивачем почали розвиватись стосунки та вони зустрічались по вихідним дням. Разом почали жити лише з січня 2010 року, а через місяць зареєстрували шлюб. Батьки йому подарували грошові кошти на придбання квартири та він оплатив купівлю квартири, яка була оформлена в частках, у нього - 85/100 , а у позивача - 15/100. Ремонт у спірній квартирі він робив самостійно, а будівельні матеріали придбавались на 80% (50000 гривень) з його коштів. Усю техніку та меблі також купував сам ОСОБА_4 . В подальшому, позивач віддала йому 10000 за рахунок оформлених на неї 15/100 часток спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що відповідач ОСОБА_4 є її братом. В 2003 року її брат познайомився з позивачем та з 2010 року вони почали проживати спільно. На купівлю спірної квартири ОСОБА_4 надавали грошові кошти батьки, а в подальшому ОСОБА_4 подарував їй свою частку 85/100 квартири АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні зазначила, що вона є подругою позивача. Зі слів ОСОБА_2 , вона та відповідач ОСОБА_4 зустрічались, однак не реєстрували шлюб, оскільки хотіли зробити в квартирі ремонт. Спірну квартиру вони придбали за спільні гроші та разом робили там ремонт.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_4 , якому на придбання квартири вона подарувала 75000 гривень. В момент купівлі позивач та відповідач ОСОБА_4 мешкали окремо. Після придбання квартири, її син ОСОБА_4 самостійно робив ремонт. Зі слів ОСОБА_4 , позивач трохи йому допомагала.

Заслухавши думку учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд доходить наступного висновку.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 356 ч. 1 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2007 року, ОСОБА_4 купив 85%, а ОСОБА_9 15% квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_10 та ОСОБА_4 30.01.2010 року зареєстрували шлюб, який було розірвано згідно Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2018.

Вказана обставина сторонами не заперечувалась.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною або чоловіком до шлюбу є їх особистою приватною власністю.

При укладанні шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладали договорів щодо правового статусу належного кожному з них майна.

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При цьому відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, через формулювання її ознак.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона разом з ОСОБА_4 мешкали однією сім`єю з 2006 року.

Разом з тим такі посилання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, відповідно до пояснень відповідачів та свідка ОСОБА_8 , ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 хоча і мали відносини, проте однієї сім`єю не проживали, та до моменту укладення шлюбу у 2010 році мешкали окремо та не були пов`язані спільним побутом.

Крім того, факт окремого мешкання не заперечувала і сама позивач в своїх поясненнях.

Таким чином, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 в період з 01.01.2006 по 30.01.2010 задоволенню не підлягають.

Щодо посилання позивача про збільшення вартості квартири, оскільки в останній було зроблено капітальний ремонт та придбано техніку за спільні кошти, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 74 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до обставин, встановлених в судовому засіданні, та про які сторони не заперечують, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб після того, як було зроблено ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , що належала їм на праві спільної часткової власності.

Позивачем не надано належних доказів того, що в подальшому, під час перебування шлюбу, вартість квартири істотно збільшилась за рахунок спільних трудових чи грошових затрат.

При цьому суд також звертає увагу, що вартість спірної квартири станом на момент її придбання сторонами (11.09.2007) становила 75000 гривень, а вартість квартири станом на 06.02.2018 згідно Звіту про оцінку майна ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки»» складає 53272 грн.

За таких обставин в суду відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування 85/100 часток квартири від 09.02.2018 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 85/100 часток квартири АДРЕСА_1 ).

Згідно положень ст. ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно з положеннями ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Оскільки частка подарованого майна належала ОСОБА_4 на праві приватної власності, останній мав право дарувати її без узгодження з дружиною відповідно до ст. 65 СК України.

Таким чином позовні вимоги позивача про визнання договору дарування від 09.02.2018 року недійсними задоволенню не підлягають.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.1-2,3 7, 12, 13, 81, 82, 89, 244, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Повне рішення складено 06 листопада 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський