ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3778/19

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1237/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2019 року (ухвалене о 08:34, повний текст рішення складено 25 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна Олександра Петровича про стягнення коштів, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця Палігіна О.П., в якому просив стягнути з останнього на його користь безпідставно отримані грошові кошти на суму 540 700 грн, проценти за безпідставне користування коштами в сумі 22 935,42 грн та судовий збір в сумі 5 636,35 грн.

Позов обґрунтовував тим, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. перебуває виконавче провадження № 56104915 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору в розмірі 278 922,88 доларів США та судових витрат в сумі 104 146,56 грн. Дізнавшись про наявність вказаного виконавчого провадження від боржника ОСОБА_2 він запропонував останньому викупити нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_2 мав направити отримані від продажу майна кошти на погашення кредиту в ПАТ «Укрсоцбанк».

Від ПАТ «Укрсоцбанк» Тирлеш С.М. отримав гарантійний лист про готовність банку надання всіх необхідних документів нотаріусу для припинення обтяження з об`єкту нерухомості у випадку погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком на суму 46 250 доларів США.

16.05.2018 позивач двома платежами перерахував на рахунок приватного виконавця Палігіна О.П. кошти в сумі 299 900 грн та 240 800 грн з призначенням платежів «кошти за придбання майнового комплексу АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 ».

Однак 05.12.2018 через систему електронних торгів арештованим майном об`єкт був проданий ОСОБА_3 та 24.12.2018 відповідачем складений акт про реалізацію предмета іпотеки. В силу зазначеного правочин щодо купівлі об`єкта позивачем вже не може бути укладений, а грошові кошти на загальну суму 540700 грн, що були сплачені позивачем в рахунок купівлі об`єкта на підставі ст. 1212 ЦК України з 25.12.2018 підлягали поверненню останньому. Однак на даний час відповідачем кошти не повернуті.

Зважаючи на те, що відповідач безпідставно користувався грошовими коштами 86 днів, на підставі ст. 1214 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача відсотки на рівні облікової ставки НБУ за вказаний період.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неправильне тлумачення районним судом змісту ст. 1212 ЦК України та безпідставне застосування до спірних правовідносин ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, будь-яких взаємних прав та обов`язків, що б виникали із зобов`язань, правочинів чи іншого спору у нього ні з боржником ОСОБА_2 , ні з приватним виконавцем Палігіним О.П. немає.

Заявник зазначає, що із положень ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що покупець (або потенційний покупець) не є учасником виконавчого провадження. Зобов`язання покупця щодо внесення коштів виникають лише у разі продажу йому майна. Отже, розподіл коштів приватним виконавцем Палігіним О.П., які надійшли йому від сторонньої особи, яка не є стороною виконавчого провадження та не стала покупцем майна боржника в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», є безпідставним.

Заявник наголошує, що ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює порядок розподілу стягнутих виконавцем саме з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), однак сума 540 700 грн, яка надійшла від ОСОБА_1 , не є сумою, стягнутою виконавцем з боржника.

Вказує, що даючи приватному виконавцю згоду на розподіл коштів в порядку ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 мав на увазі такий розподіл лише в подальшому, після набуття ним об`єкта у власність. Грошові кошти сплачував в рахунок вартості об`єкта, який мав на меті придбати.

Заявник вважає безпідставним висновок суду щодо неправильного визначення позивачем кола відповідачів, оскільки предметом позову є вимога про стягнення безпідставно отриманих коштів, а тому відповідачем у таких правовідносинах є та особа, якій потерпілий передав майно без достатніх правових підстав і він не зобов`язаний з`ясовувати, яким чином та на чию користь було передане його майно в подальшому.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти змісту і вимог апеляційної скарги і вважає, що вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що у процесі здійснення виконавчого провадження між боржником ( ОСОБА_2 ), стягувачем АТ («Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про продаж належного боржнику нерухомого майна в порядку ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується відповідними заявами. Після цього позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 540 700 грн.

Прохання позивача, викладені ним у письмових заявах до приватного виконавця, щодо направлення коштів на погашення заборгованості ОСОБА_2 у випадку несплати всієї суми за придбання нерухомого майна, та її врахування відповідачем не суперечать закону, зокрема ст. 528 ЦК України.

Зазначає, що у період з 16.05.2018 (дата зарахування коштів на рахунок приватного виконавця» по 20.07.2018 (закінчення погодженого стягувачем терміну для продажу нерухомого майна) правовою підставою набуття сплачених позивачем коштів була ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а у період з 21.07.2018 по даний час вони вважаються коштами, які сплачені за боржника іншою особою, що відповідає змісту ст. 528 ЦК України.

Наголошує, що більша частина грошових коштів була перерахована на рахунок стягувача (28 586 грн та 464 457,65 грн), а тому стосовно них відповідач не є набувачем майна у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10.06.2015 у справі № 6-15цс15 та підтверджений постановою Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 205/506/17, згідно якого зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні. При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України є обов`язком для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Марченко Н.І. та третьої особи ОСОБА_2 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, відповідача та його представника адвоката Гутника В.П., які наполягали на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що проведений приватним виконавцем Палігіним О.П. 25.05.2018 розподіл сплачених ОСОБА_1 коштів повністю узгоджується з черговістю, визначеною ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», виходив з того, що безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами мають ОСОБА_2 , оскільки кошти були направлені на погашення саме його заборгованості, та ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки частина коштів була перерахована відповідачем на його рахунок, однак вони участі у справі не брали та представником позивача відповідне клопотання про залучення вказаних осіб як співвідповідачів у підготовчому засіданні не заявлялось.

З такими висновками районного суду не може погодитись апеляційний суд, через порушення останнім норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. перебуває виконавче провадження ВП № 56104915 з примусового виконання виконавчого листа № 745/443/16-ц, виданого 18.10.2016 Сосницьким районним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №941/7-10 від 21.02.2008 в розмірі 278 922,88 доларів США та судових витрат в сумі 104 146,56 грн (а.с. 36-38).

03.04.2018 постановою приватного виконавця ВП № 56104915 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (а.с. 39).

У процесі здійснення виконавчих дій за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватним виконавцем встановлено, що боржнику, серед іншого, належить нежиле приміщення, торгово-побутовий комплекс, загальною площею 390,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яке є предметом іпотеки за іпотечним договором 21.02.2008, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 39-45).

13.04.2018 приватним виконавцем винесено постанову ВП № 56104915 про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано та накладено арешт на вищевказане нежитлове приміщення - торгово-побутовий комплекс (а.с. 46).

10.05.2018 боржник ОСОБА_2 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, письмово повідомив приватного виконавця про те, що у нього є покупець на торгово-побутовий комплекс за вказаною вище адресою та просив проводити виконавчі дії у порядку, визначеному ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 19, 47).

14.05.2018 приватним виконавцем Палігіним О.П. отримано лист від ПАТ «Укрсоцбанк» за № 13-4-46/25676 від 11.05.2018 зі змісту якого вбачається, що між стягувачем та боржником досягнуто домовленості про добровільну реалізацію майна боржника в рахунок погашення боргу за виконавчим листом Сосницького районного суду Чернігівської області № 745/443/16-ц від 18.10.2016. Стягувач не заперечував проти реалізації належного боржнику торгово-побутового комплексу будь-якій третій особі за ціною не менше 33 250 доларів США по курсу НБУ на дату продажу без врахування суми основної винагороди приватного виконавця (а.с. 48). Аналогічний за змістом лист від ПАТ «Укрсоцбанк» був отриманий приватним виконавцем 25.05.2019 (а.с. 54).

15.05.2018 ОСОБА_2 за його заявою були надані реквізити рахунку приватного виконавця Палігіна О.П. для зарахування коштів за придбання нежитлового приміщення торгово-побутового комплексу (а.с. 18, 49).

16.05.2018 ОСОБА_1 особисто та через довірену особу ОСОБА_4 сплатив на рахунок приватного виконавця грошові кошти на загальну суму 540 700 грн, що підтверджується відповідно дублікатами квитанції 0.0..1 на суму 299 900 грн та квитанції 0.0.1.1 на суму 240 800 грн з призначенням платежів «кошти за придбання майнового комплексу АДРЕСА_2 15/1 від ОСОБА_1 » ( а.с. 14, 50).

22.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із заявою, в якій зазначив, що між ним та ОСОБА_2 досягнуто згоди щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення торгово-побутового комплексу, площею 390,0 кв.м, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві власності; йому відомо, що предмет продажу обтяжений іпотекою ПАТ «Укрсоцбанк» та реалізується ОСОБА_2 за погодженням з ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку визначеному ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а кошти за його придбання він повинен перерахувати на депозитний рахунок приватного виконавця Палігіна О.П. Зобов`язався в строк до 29.06.2018 сплатити грошові кошти в розмірі 38 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату остаточного розрахунку та не заперечував щодо розподілу сплачених ним коштів в сумі 540 700 грн відповідно до ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 15, 52).

24.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із заявою, в якій повторно зобов`язався в строк до 29.06.2018 включно сплатити на депозитний рахунок приватного виконавця 38 000 доларів США та зазначав, що ним вже сплачено 540 700 грн, які просив до 25.05.2018 перерахувати ПАТ «Укрсоцбанк» та, в разі невиконання зобов`язання по сплаті коштів в розмірі 38 000 доларів США до 29.06.2018, просив вважати сплачені раніше кошти такими, що сплачені в рахунок погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 56104915 та не вважати їх як частину сплати за купівлю нежитлового приміщення торгово-побутового комплексу (а.с. 16-17, 53).

25.05.2018 приватним виконавцем Палігіним О.П. було здійснено розподіл сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 540 700 грн наступним чином (а.с. 55):

28 586 грн згідно платіжного доручення № 341 були перераховані на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» з призначенням платежу «повернення стягувачу авансового внеску, згідно п. 1 ч. 1 ст. 45 ЗУ «ПВП» ВП № 56104915, ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 без ПДВ»;

1 210,59 грн згідно платіжного доручення № 342 були перераховані на рахунок приватного виконавця Палігіна О.П. з призначенням платежу «витрати виконавчого провадження ВП № 56104915 без ПДВ»;

464 457,65 грн - згідно платіжного доручення № 343 були перераховані на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» з призначенням платежу «погашення кредиту №941/7-10 від 21.02.2008 позичальника ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 , ВП № 56104915, без ПДВ»;

46 445,76 грн. - згідно платіжного доручення № 344 були перераховані на рахунок приватного виконавця ОСОБА_5 О.П. з призначенням платежу «основна винагорода ПВ за ВП № 56104915 без ПДВ».

25.07.2018 приватним виконавцем Палігіним О.П. отримано лист ПАТ «Укрсоцбанк» № 13.4-46/310219 від 16.07.2018, в якому зазначено, що сторонами встановлено кінцевий термін внесення решти коштів на придбання майна боржника - 20.07.2018, у разі неотримання приватним виконавцем цих коштів арештоване майно боржника банк просив передавати на примусову реалізацію (а.с. 56).

14.08.2018 приватним виконавцем направлено до ДП «Сетам» заявку про реалізацію арештованого майна, а саме торгово-побутового комплексу, що належить ОСОБА_2 , шляхом проведення електронних торгів (а.с. 20, 57).

05.12.2018 відбулися електронні торги з продажу нежитлового приміщення торгово-побутового комплексу, площею 390,0 кв.м, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 та 24.12.2018 приватним виконавцем Палігіним О.П. в рамках ВП № 56104915 складено акт про реалізацію предмета іпотеки, в якому зазначено, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 05.12.2018 № 374001 ДП «Сетам» переможцем визнано ОСОБА_3 (а.с. 21, 58-59).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 16.05.2018 ОСОБА_1 особисто та через довірену особу ОСОБА_4 сплатив на рахунок приватного виконавця ОСОБА_6 П. грошові кошти на загальну суму 540 700 грн в рахунок коштів за придбання майнового комплексу в АДРЕСА_1 , які були відповідачем отримані, що підтверджується дублікатами квитанцій та ним не заперечується. Повної вартості об`єкта нерухомості ОСОБА_1 сплачено не було. У подальшому вказані грошові кошти були розподілені приватним виконавцем Палігіним О.П. згідно платіжних доручень № 341, 342, 343, 344 шляхом їх перерахування на належні йому рахунки та рахунки стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «Укрсоцбанк» як: витрати виконавчого провадження, основна винагорода приватного виконавця, повернення стягувачу авансового внеску та погашення кредиту позичальника (боржника у виконавчому провадженні) ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 .

Частиною 8 статті 26 ЗУ «Про виконавче провадження», на яку приватний виконавець Палігін О.П. посилається як на правову підставу набуття сплачених позивачем коштів, передбачено, що боржник за погодженням із стягувачем має право реалізувати належне йому майно, на яке виконавцем накладено арешт. У такому разі покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.

Як встановлено у справі ОСОБА_1 не є учасником виконавчого провадження, не є він і покупцем в розумінні ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки після перерахунку грошових коштів у сумі 540 700 грн на рахунок приватного виконавця Палігіна О.П., які не є узгодженою між боржником і стягувачем ціною об`єкта нерухомості, майновий комплекс у смт. Сосниця ним придбано не було, а було передано приватним виконавцем на реалізацію через систему електронних торгів та продано ОСОБА_3

Дії приватного виконавця по розподілу отриманих від ОСОБА_1 грошових коштів не ґрунтуються на ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки даною нормою передбачено розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника). Грошові кошти в сумі 540 700 грн були авансовані ОСОБА_1 на купівлю спірної нерухомості, однак не є такими, що одержані від її реалізації. За умов, що склалися, приватний виконавець мав повернути зазначені кошті ОСОБА_1 як безпідставно набуті, а не проводити їх розподіл.

З огляду на викладене, висновок районного суду про те, що розподіл стягнутих коштів повністю узгоджується з черговістю, встановленою ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження», є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Зважаючи на те, що кошти були сплачені приватному виконавцю, а не безпосередньо кредитору ПАТ «Укрсоцбанк», як то передбачено ч. 1 ст. 528 ЦК України, не є слушними посилання приватного виконавця Палігіна О.П. на те, що з 21.07.2018 спірні кошти вважаються такими, що сплачені за боржника іншою особою відповідно до змісту ст. 528 ЦК України.

Сторонами у зобов`язальних правовідносинах щодо повернення заборгованості за кредитним договором є ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор, стягувач) та ОСОБА_2 (боржник).

Дії приватного виконавця Палігіна О.П., на виконанні у якого перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії в розмірі 278 922,88 доларів США, та судових витрат в сумі 104 146,56 грн, врегульовані нормами ЗУ «Про виконавче провадження», в межах яких останній має діяти.

Оскільки ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, а кошти в сумі 540 700 грн, не є сумою стягнутою виконавцем з боржника, або сумою, одержаною від реалізації майна боржника, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність участі у справі в якості співвідповідачів ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , оскільки спірні правовідносини, а саме кондиційне зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів, виникло у приватного виконавця Палігіна О.П. перед ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з приватного виконавця Палігіна О.П. безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 540 700 грн підлягають задоволенню.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10.06.2015 у справі № 6-15цс15 та підтверджений постановою Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 205/506/17, оскільки правовідносини у вказаних спорах не є подібними до правовідносин у даній справі.

Твердження відповідача про те, що він не є набувачем майна у розумінні ст. 1212 ЦК України щодо більшої частини коштів, перерахованих ним на рахунок стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» є помилковими, так як саме приватному виконавцю Палігіну О.П. були перераховані кошти без достатніх правових підстав і з`ясування їх подальшої долі не є обов`язком потерпілого ОСОБА_1

Частиною другою статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

За викладених обставин, застосовуючи приписи статей 8, 1048 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування безпідставно набутих грошових коштів, із визначенням їх розміру на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 та підтверджена постановою Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 607/19461/15-ц.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за 86 днів починаючи з 25.12.2018, тобто з наступного дня після складання акту про реалізацію предмета іпотеки за результатами проведення електронних торгів від 05.12.2018.

Облікова ставка Національного Банку України у спірний період становила 18% (рішення НБУ від 13.12.2018 № 834-рш, від 31.01.2019 № 88-рш, від 14.03.2019 № 199-рш).

Таким чином, розмір процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами у сумі 540 700 грн за 86 днів становить 22 931,61 грн (540 700 грн х 18% : 365 днів х 86 днів).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, встановлені фактичні обставини справи та надані сторонами докази на їх підтвердження, апеляційний дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 шляхом стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. на користь позивача 540 700 грн безпідставно набутих грошових коштів та 22 931,61 грн процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 із приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, понесені ним за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 5 636,31 грн (а.с. 1,2) та за апеляційний розгляд справи в сумі 8 454 грн (а.с. 114), а всього разом 14 090,31 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна Олександра Петровича про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна Олександра Петровича (місцезнаходження: м. Чернігів, просп. Перемоги, 139, офіс 213, код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 540 700 (п`ятсот сорок тисяч сімсот) грн безпідставно набутих грошових коштів, 22 931 (двадцять дві тисячі дев`ятсот тридцять одну) грн 61 коп. процентів за безпідставне користування грошовими коштами та 14 090 (чотирнадцять тисяч дев`яносто) грн 31 коп. у відшкодування судових витрат, а всього 577 721 (п`ятсот сімдесят сім тисяч сімсот двадцять одну) грн 92 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий Судді: