КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/520/276/19
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Петренка В.С.,
за участю секретаря - Шевчук В.О., Швець А.С.,
представник позивача - адвокат Байло Є.С., діючий на підставі ордеру,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом
про стягнення заборгованості за договором позики,
12.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 270 000,00грн., суму інфляційних збитків за договором позики у розмірі 17 145,00грн., та судові витрати.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 20.04.2016 року між нею та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач - ОСОБА_2 позичив у неї грошові кошти у розмірі 358 000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01.01.2018 року.
Позивач вказує, що відповідачем було частково повернуто грошові кошти у розмірі 88 000,00грн.
Разом з тим, як стверджує позивач, станом на 11.12.2018 року відповідачем у повному обсязі не виконані зобов'язання щодо повернення грошей, залишок за договором позики складає 270 000,00грн.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача також суму інфляційних збитків за договором позики у розмірі 17 145,00грн.
З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики, відповідач ухиляється від виконання зобов'язань, борг у встановлений строк не повертає, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 14.01.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.01.2019 року було повернуто заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.02.2019 року було відмовлено задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
У підготовчому засіданні 18.03.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 27.06.2019 року позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, а також пояснили, що не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач - ОСОБА_2 перебував в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», а на даний час перебуває в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор», у зв'язку з чим, про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» та Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор».
Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками та судові повістки були отримані відповідачем - ОСОБА_2, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи та листами Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» та Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» про отримання ухвали суду та судових повісток.
Однак, у підготовчі та судові засідання доставку відповідача - ОСОБА_2 забезпечено не було, відзив на позовну заяву не надано, будь-яких інших письмових пояснень також не надано.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача та її представника Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного.
В матеріалах справи наявна копія договору позики від 20.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до умов якого, позикодавець - ОСОБА_1 передала, а позичальник - ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 358 000 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 01.01.2018 року. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с. 5-6).
На виконання умов договору позики, 20.04.2016 року ОСОБА_2 написав розписку, відповідно до якої, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти 358 000 грн., дану суму зобов'язався повернути до 01.01.2018 року (а.с. 7).
У вказаній розписці також зазначено, що ОСОБА_1 отримала частково 58 000,00 грн., 10 000,00 грн. та 20 000,00грн.
У зв'язку з тим, що до теперішнього часу відповідач своє зобов'язання щодо повернення грошових коштів у повному обсязі не виконав, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази , що не стосуються предмету доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( допустимість доказів ).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 , ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, суду не доведено належними доказами, що відповідач отримав саме позику від позивача.
Зокрема, у судових засіданнях позивач пояснила суду, що грошові кошти, які вказані у договорі позики, є боргами, які вона віддавала за свого сина - відповідача ОСОБА_2, іншим особам, а тому до неї перейшло право вимоги за іншими договорами позики.
Однак, у судових засіданнях, у яких був присутній її представник, позивач вже стверджувала, що грошові кошти, вказані у договорі позики, відповідач позичив у неї особисто.
Таким чином, особисті пояснення позивача у судових засіданнях були суперечливими, а тому суд не може із достовірністю встановити, які саме правовідносини склалися між сторонами, тобто судом не встановлено існування між сторонами правовідносин позики.
Крім того, позивачем не доведено суду належними доказами, в порядку глави 5 чинного ЦПК України, наявність у неї даної суми, щоб дало їй можливість надати таку суму коштів в борг відповідачу.
У підготовчому засіданні 18.03.2019 року суд пропонував позивачу надати докази, які підтверджували б можливість позичити вказані грошові кошти відповідачу, однак відповідних доказів надано не було.
Також, суд звертає увагу на тому, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень (кримінальна справа №509/2867/18), відповідач - ОСОБА_2 обвинувачується у скоєні злочину, передбаченого ст.187 ч. 2 КК України, і на даний час перебуває під вартою.
Відповідно до ст.187 ч. 2 КК України розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм, - карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна.
Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року визнано ОСОБА_2 винним у пред'явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, і призначено йому покарання у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією у дохід держави всього майна, що є його особистою власністю.

У судових засіданнях на питання суду щодо місцезнаходження відповідача, який є рідним сином позивача, позивач пояснила, що з сином не спілкується та приховала від суду той факт, що він перебуває під вартою.

Таким чином, суд вважає, що позов має ознаки штучного характеру, оскільки за даними Єдиного державного реєстру судових рішень на даний час Іллічівським міським судом Одеської області розглянута кримінальна справа відносно ОСОБА_2, який підозрюється у скоєні злочину, передбаченого ст.187 ч. 2 КК України, санкція статті якої передбачає конфіскацію майна, тобто позов про стягнення боргу за договором позики розцінюється судом як намір створити перешкоди та уникнути в майбутньому відповідальності у разі набрання законної сили вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року, та визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, з конфіскацією у дохід держави всього майна, що є його особистою власністю.

З урахуванням викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики в розмірі 270 000 грн. відмовити.

Крім того, оскільки в задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу за договором позики відмовлено, також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача згідно вимог ст.625 ЦК України інфляційних збитків в розмірі 17 145,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. 141, 258-260, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 01.07.2019 року.

Суддя Петренко В. С.