Ухвала

Іменем України

13 травня 2019 року

місто Київ

справа № 214/158/16-ц

провадження № 61-8427ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року у складі судді Хомініч С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), про визнання кредитного договору від 10 жовтня 2006 року № ML-0AU/2065/2006 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 10 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-0AU/2065/2006, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 35 700, 00 дол. США для купівлі нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування ним за фіксованою ставкою в розмірі 5, 99 % на рік.

На переконання позивача, договір кредиту є таким, що суттєво порушує її права та норми чинного законодавства України, суперечить приписам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк ввів її в оману, оскільки під час пропонування продукції не надав або надав у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, що тягне за собою порушення вимог ЦК України.

Вважає, що банк порушив вимоги постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки в кредитному договорі відсутній розрахунок сукупної вартості кредиту.

Також позивач переконана, що є незаконним підпункт 1.4.1.5 кредитного договору, згідно з яким «у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, встановлених з підпунктів 2.3.7., чи/та 1.3.1.5., чи/та 1.3.2.3. цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток підвищується на 4 % річних за кожні 12 місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з підпунктів 2.3.7., чи/та 1.3.1.5., чи/та 1.3.2.3. цього договору», що свідчить про дискримінації стосовно споживача, зміни відсоткової ставки.

Крім того, банком надано кредит в іноземній валюті, в той час як єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня. Надання кредиту в іноземній валюті призвело до того, що позивач перебуває у дискримінаційному становищі відносно відповідача. На день укладення кредитного договору курс іноземної валюти становив: 1 долар США = 5, 05 грн, а на день звернення до суду із позовом становить 1 долар США = 23, 487 грн. Отже, існує істотна зміна становища щодо виконання її зобов`язання за кредитним договором.

Також позивач зауважувала, що в кредитному договорі зазначено, що розмір її щомісячного платежу становив 468, 04 дол. США, та є незрозумілим, яким чином банк встановив фіксований розмір щомісячного платежу, якщо для розрахунку процентів за користування кредитом передбачено плаваючу процентна ставка.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що відсутні підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, оскільки всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, позивач підписала договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

16 квітня 2019 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що розуміння наслідків укладеного правочину приходить під час настання небажаних юридичних наслідків, адже заявник не має спеціальних знань і кваліфікації. Навіть поверхневе вивчення кредитного договору дає підстави дійти висновку про те, що він містить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, оскільки зобов`язання банку містять 2 пункти, а зобов`язання позичальника містять 27 пунктів.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого, відповідно до статуту, є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № ML-0AU/2065/2006.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в розмірі 35 700, 00 дол. США з терміном дії кредитного договору до 10 жовтня 2021 року.

Позивач підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, будь-яких застережень або зауважень зі сторони ОСОБА_2 щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання не надано.

Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_2 , як сторона кредитного договору, підписавши його, підтвердила, що викладений у пункті 1.4 кредитного договору порядок плати за кредит у цілому та кожен з його елементів, повністю відповідає волевиявленню сторін.

Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору сторони також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку.

За змістом підпункту 1.11.1. кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту у строки та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з пунктом 1.11.2. кредитного договору (застереження) зазначено, що підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

В кредитному договорі закріплені положення щодо зміни процентної ставки у разі порушення зобов`язань у підпункті 1.4.1.5 «у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, встановлених з підпунктів 2.3.7., чи/та 1.3.1.5., чи/та 1.3.2.3. цього договору, фіксована процентна ставка чи Фіксований відсоток підвищується на 4 % річних за кожні 12 місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з підпунктів 2.3.7., чи/та 1.3.1.5., чи/та 1.3.2.3. цього договору».

Кредитний договір містить умови щодо загальної суми кредиту - 35 700, 00 дол. США, строку його повернення - 10 жовтня 2021 року, розміру місячного платежу. Сторонами погоджена плаваюча процентна ставка, а саме: фіксований відсоток (5, 99 %) + FIDR. Підписанням кредитного договору сторони домовилися, що у договорі використовується плаваюча процентна ставка, яка складається із перемінної частини (FIDR - Floating Interest Deposit Rate) та фіксованого відсотка - така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміни розміру ставки FIDR. Підписанням кредитного договору сторони домовилися, що у разі використання плаваючої процентної ставки, яка складається із перемінної частини (FIDR - Floating Interest Deposit Rate) та фіксованого відсотка - така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміни розміру ставки FIDR, в порядку, передбаченому сторонами кредитного договору, та в залежності від вартості строкових депозитів фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку www.оtрbаnk.com.ua, а також в приміщеннях банку (як в головному офісі, так і в інших установах банку) на інформаційних стендах.

Згідно з підпунктами 1.4.1.1. - 1.4.1.5. плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов кредитного договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення зазначеного 11/12 (одинадцяти/дванадцяти) місячного періоду дії попереднього розміру плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування) + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловили свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до кредитного договору.

За правилами статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За приписами статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак:

по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як встановлено судами, оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

В кредитному договорі наведена вичерпна інформація щодо умов кредитування: сума кредиту, строк кредитування, розмір та порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір процентної ставки, підстави для її зміни, сукупна вартість кредиту.

Підписуючи спірний договір, сторони висловили свою повну згоду щодо передбаченої ним зміни плаваючої процентної ставки, а відтак зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки така умова безпосередньо передбачена у кредитному договорі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову, а доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм матеріального та процесуального права судами першої й апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна», про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик