Провадження №22-ц/812/483/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 квітня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі: позивача ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/2480/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Нікітіна ОСОБА_5 Геннадійовича о 14 годині 28 хвилині у приміщенні цього суду 27 червня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що з 24 липня 2009 р. він перебуває у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу з ОСОБА_3 вони мають малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З березня 2016 р. сторони припинили спільне проживання через відсутність взаєморозуміння та постійні конфлікти. Неодноразові спроби примирення не мали успіху. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Позивач зазначав, що після припинення шлюбних відносин малолітній син ОСОБА_5, переважно, проживає разом з ним. До цього часу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач не згоден на проживання сина разом з відповідачкою, оскільки остання не має власного житла, хоча зареєстрована за адресою батьків, але фактично проживає в орендованих квартирах.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3, і визначити місце проживання сина з ним.

У запереченні та відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 зазначала, що подружні стосунки з відповідачем припинились за її ініціативою, через нестерпні умови, які позивач створював у сім'ї, вимушена була з дитиною переїхати до орендованої квартири, оскільки не мала змоги повернутися у квартиру, яка на праві спільної часткової власності належить їй та її батькам, та створила усі умови для проживання та виховання сина, позивач ухиляється від надання утримання дитині і ніколи не чинила перешкод у спілкуванні позивача із сином, позивач є приватним підприємцем-далекобійником, у зв'язку із чим у нього майже відсутній час на виховання дитини крім того він постійно бере сина у довготривалі відрядження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 р. позов задоволено. Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 24 липня 2009 року міським відділом реєстрації актів громадського стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 486 - розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання батька- ОСОБА_1. за адресою: АДРЕСА_1. Розподілені судові витрати.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Тому суд дійшов висновку про задоволення цих позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із доцільності визначення місця проживання разом із батьком.

Рішення суду в цій частині мотивовано тим, що враховуючи викладені вище обставини справи, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, можливість створення батьком дитини належних умов для виховання дитини, його більшу турботу і увагу до дитини, а також соціально-психологічний висновок, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізу відносин сторін до дитини, залишення дитини проживати з батьком відповідає її інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дитини.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині визначення місця проживання сина.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд без належних доказів дійшов висновку про наявність у будинку позивача усіх умов для проживання та виховання сина, облаштованої окремої дитячої кімнати, натомість безпідставно не взяв до уваги відомості про умови проживання відповідачки, наявність у неї заробітку та постійної роботи, що дає їй можливість забезпечити для сина належний рівень життя, щоденно, постійно спілкуватися із ним, тоді як позивач такої можливості не має через особливості своєї роботи У разі його довготривалої відсутності дитина буде передана на виховання відповідачу або третім особам, що може негативно вплинути на психіку дитини. Для позивача дитина - це засіб помсти відповідачці за розірвання сімейних відносин. Проживання сина разом із позивачем, на думку відповідача, не відповідає інтересам дитини. Позивач не займається та не цікавиться підготовкою сина до школи, не знає на що хворів син, позивач не вміє готувати, а купує все, що дитина захоче, навіть, якщо воно не корисне та шкідливе, що і вплинуло на короткочасну прихильність дитини до батька. Суд передчасно дійшов висновку про те, що син сторін більш прихильний до батька. Висновок психолога залучений до матеріалів справи з порушенням вимог процесуального закону, на стадії дебатів, що позбавило сторони заявити клопотання про вислуховування думки дитини, належної оцінки цьому висновку суд не дав. Задовольнивши позов, суд не зазначив, в чому полягала перевага особистих якостей батька дитини перед матір'ю, не дав належної оцінки висновку органу опіки та піклування, факту постійного тривалого проживання сина із відповідачкою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм законодавства та з урахуванням інтересів дитини, за такого, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивований тим, що твердження в апеляційній скарзі про відсутність доказів належних умов для проживання дитини з позивачем спростовується наявним у матеріалах справи актом обстеження житлових умов, а посилання на те, що позивач не обізнаний щодо навчання та здоров'я дитини не відповідають дійсності. Позивач має власний бізнес, стабільний дохід і вільний графік роботи, що дозволяє приділяти достатньо часу для виховання сина. Син бажає проживати з батьком, що відповідає його інетересам.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2018 р. апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 р. залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 р. касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2018 р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини скасована.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 червня

2018 р. оскаржується в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини.

В іншій частині рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2018 р. в апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до положень статті ЦПК України не перевіряються.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із доцільності визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Проте колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий зроблений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Згідно із положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 150 СК України визначені наступні обов'язки батьків: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,

від 07 грудня 2006 р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 р.).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З березня 2016 р. сторони припинили подружні стосунки та з цього часу проживають окремо, малолітній син залишився проживати разом з матір'ю. Проте батько, за погодженням з матір'ю, забирає дитину та досить часто проводить з ним час.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня

2017 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1 700,00 грн. щомісячно.

Батько дитини - ОСОБА_1 мешкає по АДРЕСА_1, в двоповерховому будинку з належними побутовими умовами, належному йому на праві власності.

В будинку є дитяча кімната, яка облаштована меблями, комп'ютером та іграшками, що підтверджується актом обстеження умов проживання

(т. 1 а. с. 139).

ОСОБА_1 є приватним підприємцем, характеризується позитивно.

Мати дитини - ОСОБА_3 винаймає житло за адресою: АДРЕСА_2, де створені належні умови для проживання. Проте, згідно акта обстеження умов проживання (т. 1 а. с.148), за цією адресою проживає й інша сім'я: ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8, які не перебувають в родинних відносинах з сім'єю ОСОБА_3.

ОСОБА_3 має у власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, в якій мешкають її батьки.

Відповідач працює продавцем непродовольчих товарів. За місцем роботи характеризується позитивно.

З метою виконання завдань цивільного судочинства, визначених ч. 1 ст. 2 України, з урахуванням особливостей предмету спору, необхідності як найбільше врахувати інтереси дитини, колегія суддів вважає за необхідне дослідити нові докази, надані сторонами під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, які мають відомості про умови проживання, роботу кожного з батьків, їх ставлення до виховання дитини.

Так, після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, як пояснили сторони, син проживає як з батьком, так і з матір'ю.

Позивач зареєстрував місце проживання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 за своїм місцем проживання по АДРЕСА_1, де створені належні умови для проживання та навчання малолітньої дитини, є окрема дитяча кімната; ОСОБА_5 є учнем першого класу загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 13, батько відвідує шкоду, приділяє увагу вихованню сина; ОСОБА_1 підписана декларація № 0000-РМРЗ-НЕ3Т про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, для ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 92-96).

Відповідач працює у ТОВ «Рибна компанія «Атол», обіймає посаду контролера-касира, з січня 2019 р. її заробітна плата становить 4 300 грн., на підставі договору оренди від 22 травня 2018 р. винаймає двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, яка має належні умови для проживання дитини, є окрема дитяча кімната, мати дитини відвідує школу, цікавиться успіхами сина, підписала декларацію № 0001-ТРК0-1200 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, для ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 143-147).

З аналізу обставин, встановлених як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що як позивач, так і відповідач беруть участь в утриманні спільної дитини, її вихованні, піклуються про здоров'я сина, його фізичний та духовний розвиток, кожен з них має самостійний дохід, житло, належні умови проживання та відсутні умови, які в силу ч. 2 ст. 161 СК України унеможливлюють проживання сина з ними.

Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, при розгляді даної справи судом першої інстанції не опитувався.

З урахуванням позиції як позивача, так і відповідача, які категорично заперечували проти виклику дитини в судове засідання через побоювання за його психологічний стан, апеляційним судом також не проводилось опитування малолітнього.

Згідно проведеного соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (т. 1 а.с. 184) стосунки ОСОБА_5 з матір'ю є недовірливими, емоційно болючими та напруженими. Дитина відчуває з її боку постійне незадоволення ним, недостатньо любові, піклування. Хлопчик проговорює, що мати часто сердита на нього, карає та б'є його. Але ОСОБА_5 має прив'язаність до матері, хоче бачити її та відчувати її любов.

Відношення ОСОБА_5 до батька ОСОБА_1 є доброзичливим, неконфліктним, довірливим, оскільки дитина отримує достатньо уваги з його боку, любові, піклування. ОСОБА_5 вважає його доброю, хорошою людиною, поважає його, почувається з ним комфортно, надійно, відчуває з його боку розуміння та підтримку і хоче завжди бути з ним поруч.

Психолог також зауважив, що результати психодіагностичного дослідження відображають стан відношення дитини до батьків на момент діагностики та можуть змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє.

Згідно із висновком органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини від 05 лютого 2018 р. 223/02.02.01-22/22/14/18 за доцільне вважається визначити місце проживання дитини, ОСОБА_5, з матір'ю (т. 1 а.с. 146-147).

Таким чином, ОСОБА_5 має психологічну прив'язаність як до матері, так і до батька. Щодо висловлювань дитини про неналежне ставлення з боку матері, то будь-якими об'єктивними даними такі факти не підтверджені.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про порушення судом визначеного цивільно-процесуальним законом порядку долучення соціально-психологічного висновку до матеріалів справи, а саме лише у судових дебатах, оскільки копія зазначеного висновку долучена позивачем до матеріалів цивільної справи одночасно з його відповіддю на заперечення відповідача (т. 1 а.с.140), до призначення підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування у даній справі, суд першої інстанції вважав, що слід виходити з особистих якостей батьків, можливості створення батьком дитини належних умов для виховання дитини, його більшу турботу і увагу до дитини, а також соціально-психологічний висновок.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками.

Так, відхиляючи висновок органу опіки та піклування, суд не вказав, які саме інтереси дитини цим висновком не було враховано, беручи до уваги те, що дитина після припинення спільного проживання однією сім'єю сторін по справі проживала разом з матір'ю досить тривалий час, та чи буде таке розлучення відповідати якнайкращим інтересам дитини в розумінні сталої практики ЄСПЛ.

Між тим, висновок органу опіки та піклування від 05 лютого 2018 р. є обґрунтованим, оскільки зроблений з урахуванням усіх інтересів дитини, на підставі вивчення умов проживання батьків, конкретних обставини, які склалися між сторонами, стосунків між батьками та їхнім сином, ставлення дитини до них, в тому числі враховано вказаний вище соціально-психологічний висновок, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його відхилення.

Щодо посилань відповідача на тривалі відрядження позивача через характер його підприємницької діяльності та залишення суду через таке під доглядом сторонніх осіб, то безперечних доказів того, що позивач залишав сина через роботу на сторонніх осіб суду не надано. Однак, згідно із наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною собою-підприємцем, основним видом його діяльності якого є вантажний автомобільний транспорт, що може бути пов'язано із відсутністю позивача у місті, що може утруднити виконання батьківських обов'язків, зашкодити інтересам малолітнього сина, а тому ці обставини також слід врахувати при вирішенні даного спору. Такі обставини підтверджені і ОСОБА_1 у його відповіді на заперечення відповідача на позов (т. 1 а.с. 99). Так, позивач зазначив, що ним здійснюються перевезення в межах від Херсону до Одеси, тоді як такі відстані теж пов'язані із відсутністю останнього в м. Миколаєві досить тривалий час.

Також апеляційний суд бере до уваги, що дитина сторін по справі після припинення їхнього спільного проживання однією сім'єю проживала разом з матір'ю досить тривалий час, надані матір'ю дитини до апеляційного суду докази, а саме - відзнаки, дипломи, сертифікати (т. 2 а.с. 148-150), свідчать про те, що саме відповідач бере більш активну участь у позашкільному житті сина, приділяє багато уваги розвитку його розумових здібностей, заняттям спортом, а також, що зміна постійного місця проживання сина сторін, його оточення, зміна звичних соціальних стосунків не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини в розумінні сталої практики ЄСПЛ, а тому вважає, що в позові про визначення місця проживання дитини з батьком необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та положення пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду необхідно скасувати, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом задоволена апеляційна скарга, по справі постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, необхідно відповідно провести розподіл судових витрат, повернувши відповідачу судові витрати - судовий збір, сплачений нею за вирішення справи судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

ОСОБА_3 сплачено судовий збір за перегляд рішення суду в частині визначення місця проживання дитини: за подання апеляційної скарги - 1920 грн., за подання касаційної скарги - 1410 грн., тоді як згідно із ставками судового збору, визначеними підпунктами 2, 6 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» відповідач мала сплатити, відповідно 960 грн. та 1280 грн., а всього - 2240 грн., і тому саме така сума підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 240 (дві тисячі двісті сорок) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_____________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 02 травня 2019 року