ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1002/19 Справа № 206/6957/15 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства Комбінат виробничих підприємств про стягнення шкоди, завданої внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення дивідендів за паєм співвласника підприємства.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення шкоди, завданої внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду, ОСОБА_1 посилався на те, що з 20 серпня 1985 року по 30 квітня 2004 року він був працевлаштований у КП«Комбінат виробничих підприємств», на той час Комбінат виробничих підприємств «Дніпротрансбуд», та працював на різних посадах. 23 серпня 1994 року він придбав приватизаційні акції підприємства, пай яких дорівнює 0,85 % від його загальної вартості. Перші шість років відповідач щорічно виплачував йому нараховані дивіденди за акціями, але з 2000 року, тобто останні п'ятнадцять років правління підприємства, нараховані дивіденди платити відмовляється, що спричиняє йому шкоду. Під час розгляду справи, із копії статуту підприємства, який діяв на момент звільнення відповідача, стало відомо, що у звязку із звільненням паєвласника підприємства, йому належить грошова виплата вартості майнового паю, після чого така особа перестає бути співвласником підприємства. На думку позивача, попередня вартість підприємства складає 100000000 грн., відповідно вартість його паю повинна дорівнювати 850000 грн. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача майнову шкоду, завдану внаслідок невиплати дивідендів у сумі 453 164 грн. 55 коп. (розмір щорічно нарахованих в період з 1997 - 2000 років дивідендів 11 417 грн. 60 коп., борг відповідача з урахуванням інфляційних витрат 453 164 грн. 55 коп., що вбачається із розрахунку: 11417,60 х 164,6% інфляції за період 2000 - 2014 роки = 30 210 грн. 97 коп. щорічних дивідендів х 15 років невиплати); стягнути з відповідача на його користь завдану йому шкоду у розмірі 215 577 грн., внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства (т.2 а.с.8).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів та стягнення шкоди, завданої внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду від 27 серпня 2018 року скасувати та ухвалити в нове рішення, про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

05 жовтня 2018 року до Дніпровського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про відмову від заявлених ним позовних вимог до КП Комбінат виробничих підприємств в частині стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів. Наслідки закриття провадження у справі йому відомі та зрозумілі (т.2 а.с.113).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до КП Комбінат виробничих підприємств в частині стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів. Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів та стягнення шкоди, завданої внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства - визнано нечинним в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КП Комбінат виробничих підприємств про стягнення майнової шкоди, завданої невиплатою дивідендів закрито (т.2 а.с.130, 131).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про підприємства в Україні», що діяло на момент створення відповідача, одним із видів підприємств було колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства.

Статтею 9 вказаного закону передбачено, що підприємство діє на основі статуту. Статут затверджується власником (власниками) майна. До статуту можуть включатися положення, пов'язані з особливостями діяльності підприємства: про трудові відносини, що виникають на підставі членства; про повноваження, порядок створення та структуру ради підприємства; про знаки для товарів і послуг та інше.

В той же час, відповідно до ст. 23 Закону України «Про власність», у редакції, що діяла на момент звільнення позивача, у власності колективного підприємства є вироблена продукція, одержані доходи, а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. У майні колективного підприємства визначаються вклади його працівників. Розмір вкладу працівника у майні колективного підприємства визначається залежно від його трудової участі в діяльності державного або орендного підприємства, а також участі у збільшенні майна колективного підприємства після його створення. На вклад працівника колективного підприємства нараховуються і виплачуються проценти в розмірі, що визначається трудовим колективом виходячи з результатів господарської діяльності підприємства. Працівникові, який припинив трудові відносини з підприємством, а також спадкоємцям померлого працівника виплачується вартість вкладу.

01 січня 2004 набрав чинності Господарський кодекс України, згідно із Прикінцевими положеннями якого втратив чинність Закон України «Про підприємства в Україні». Згідно із Класифікацією форм власності, затвердженою наказом Держспоживстандарту України від 28 травня 2004 № 97 почали існувати такі форми власності: приватна, державна корпоративна власність, державна власність, комунальна власність, комунальна корпоративна власність.

Згідно із Класифікацією організаційно-правових форм господарювання, затвердженою наказом Держспоживстандарту України від 28 травня 2004 №97, така організаційно-правова форма господарювання як колективне підприємство з 31 березня 2004 існувати перестала.

В той же час, не зважаючи на зміни в законодавстві, чинним законодавством України не передбачено обов'язкової реорганізації колективних підприємств (лист Державного Комітету України з питань регуляторної політики та підприємства від 03 грудня 2004 № 8487).

Від того часу, відповідно до ст. 93 ГК України підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників). Підприємствами колективної власності є виробничі кооперативи, підприємства споживчої кооперації, підприємства громадських та релігійних організацій, інші підприємства, передбачені законом.

Частина 8 ст. 107 ГК України передбачає, що майнові відносини члена виробничого кооперативу з кооперативом у разі припинення членства в кооперативі та щодо переходу паю регулюються цивільним законодавством.

Відповідно ч. 1 ст. 166 ЦК України, у редакції чинній на час звільнення позивача, передбачала, що член виробничого кооперативу має право на вихід із кооперативу. У цьому разі, йому виплачується вартість паю або видається майно, пропорційне розміру його паю, а також здійснюються виплати, встановлені статутом кооперативу.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГК України серед основних прав та обов'язків членів виробничого кооперативу є, в тому числі, одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і строки, визначені його статутом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З матеріалів справи вбачається ОСОБА_1 з 20 серпня 1985 року по 30 квітня 2004 року перебував у трудових відносинах з КП «Комбінат виробничих підприємств» (підприємство змінювало назву та форму) (далі підприємство).

30 квітня 2004 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням (т.1 а.с.4).

З книжки співвласника КП «Комбінат виробничих підприємств» ОСОБА_1 був прийнятий у члени підприємства, індивідуальний пай позивача, як співвласника, складав 0,85 %, останній раз виплата дивідендів мала місце у 1995 році, особовий рахунок №117, що підтверджується копією (т.1 а.с.3).

Згідно протоколу засідання Правління КП «Комбінат виробничих підприємств» №1/05 від 17 січня 2005 ОСОБА_1І було виключено із числа співвласників, які звільнилися за власним бажанням в 2004 році, з наступним відшкодуванням суми паю, що також відображено безпосередньо у книжці співвласника колективного підприємства (т.2 а.с.84, 85).

У відповідності до статуту підприємства, затвердженого конференцією співвласників підприємства протоколом № 1 від 23 серпня 1994 року та зареєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, передбачено, що КП «Комбінат промислових підприємств» є юридичною особою, яка здійснює свою діяльність на підставі законодавства та статуту (т.1 а.с.63-75).

Пунктом 5.5. статуту встановлено, що члени трудового колективу підприємства зобовязані виконувати положення статуту та внутрішніх документів підприємства.

Пунктами 5.2., 5.3 статуту передбачено, що співвласниками підприємства визнаються особи, працюючі або ті, які пішли на пенсію з підприємства та які викупили долю вартості підприємства. При звільненні співвласника за власним бажанням або в результаті порушення трудової дисципліни він виключається із числа співвласників з відшкодуванням долі (паю).

Пунктами 6.2. статуту передбачено, що співвласники підприємства отримують дохід не лише від праці, а і від своєї долі (паю) в колективній власності. Порядок визначення такої долі регламентується Положенням про дольовий фонд підприємства.

Відповідно до статуту підприємства, затвердженого рішенням Загальних зборів співвласників КП «Комбінат виробничих підприємств», протокол № 8 від 02 вересня 2011 року, аналогічно до статуту за старою редакцією передбачено, що при припиненні трудових відносин співвласника з Підприємством останній автоматично виключається з числа співвласників підприємства. При цьому йому компенсується вартість його паю (внеску) (т.1 а.с 54-58).

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач серед переліку засновників (учасників) юридичної особи не значиться (т.1 а.с.25-29).

За даними Лівобережної ОДПІ м. Дніпро ГУ ДФС у Дніпропетровській області встановлено, що з 2003 року по IV квартал 2014, підприємство отримувало прибутки (т.1 а.с. 227).

З висновку консультаційного звіту від 20 липня 2018 року, складеного та затвердженого експертом оцінювачем ОСОБА_2, директором ТОВ «Експерт +» вбачається, що ринкова вартість нежитлового обєкту, нерухомого майна підприємства (без ПДВ) складає 25 362 000 грн. (т.2 а.с.9-72).

Судом встановлено, що консультаційний звіт у Розділі 5, має посилання оцінювача, що в межах виконання даного звіту оцінювачу не було надано усієї необхідної інформації, а саме: дані щодо технічних характеристик, актуальні дані щодо стану конструктивних елементів нерухомого майна, матеріалів фото фіксації, та доступ до майна. Також, оцінювачу не було надано технічної документації та документів, що посвідчують права щодо земельної ділянки під нерухомим майном. Документація по нерухомому майну також є фрагментарною та не повною. Висновок про вартість наданий з урахуванням інформації (опис майна, припущення та обмеження) викладеної у даному звіті.

У Розділі 3.2 консультаційного звіту вказано, що перелік і склад документів, наданих адвокатом ОСОБА_3, не відповідають вимогам для проведення робіт з незалежної оцінки; їх склад та обєм в цілому недостатній для визначення ринкової вартості обєкта оцінки та складання звіту; оцінювач не має можливості визначити та не визначав вартість дивідендів у розмірі 0,85 % від отриманих доходів підприємства; оцінювачем підготовлено консультаційний звіт з визначення можливої вартості майна, подібного оцінюваному.

Також, вказано, що для визначення вартості (або розміру) дивідендів у розмірі 85 % від отриманих доходів підприємства, необхідно виконати повний аналіз фінансово-господарської діяльності підприємства, мати у наявності дані щодо витрат та доходів підприємства, структуру собівартості продукції, дані щодо чистого прибутку підприємства.

Таким чином, позивач у 2004 році, у звязку із звільненням та виключенням його із членів співвласників підприємства набув право на компенсацію вартості паю, а також право на нараховані та не невиплачені дивіденди з 2000 року по 2004 рік (по день виключення із співвласників).

18 лютого 2016 року позивач звернувся з клопотанням про визнання причини пропуску строку на звернення з позовною вимогою про стягнення вартості частини майна за паєм співвласника підприємства поважною, та поновлення позивачу строку для заявлення відповідної вимоги, з тих підстав, що раніше йому не було відомо текст статуту підприємства (т.1 а.с. 81).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

На підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що будучи десять років співвласником підприємства, та перебуваючи у трудових відносинах, позивач мав можливість та був зобовязаний виконувати положення статуту (п. 5.5.), а отже і знати його зміст, звернення позивача до суду з вимогами через чотирнадцяти років свідчать про те, що позивач міг дізнатись, та у даному випадку, був зобовязаний знати про стан своїх майнових прав.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, пославшись на пропуск строків позовної давності та зазначивши, що, клопотання позивача про поновлення строків позовної давності та визнання причин його пропуску поважними, з підстав, що зміст статуту йому став відомим лише під час розгляду справи, є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року року у справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства Комбінат виробничих підприємств про стягнення шкоди, завданої внаслідок невиплати вартості частини майна за паєм співвласника підприємства залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді