КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/5301/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЖуравльоваЛариса Михайлівна, Кредитна спілка «КС Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

02 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила розподілити набуте майно, а саме: квартиру №47 та паркувальне місце №58 по АДРЕСА_3, які виділити їй, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за дітьми - ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Разом з тим, 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» звільнити квартиру АДРЕСА_3 та відновити режим користування вказаною квартирою та квартирними мережами, який існував 08 квітня 2013 року - дата постановлення ухвали про арешт майна в справі №2610/23391/2012 та передати цю квартиру ОСОБА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що предметом позовної заяви є вимога про поділ майна подружжя, зокрема, вказаної квартири.

Незважаючи на те, що на квартиру було накладено арешт, відповідачем по справі відчужене спірне майно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига».

Враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року договір від 11 квітня 2013 року, на підставі якого відповідачем було відчужено квартиру на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига», визнано недійсним, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/38184/15 визнано неправомірними дії нотаріуса ЖуравльовоїЛ.М., яка реєструвала вказаний договір, вона вважає, що є підстави для забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що зміст поданої заяви фактично є правовими наслідками за результатами винесених рішень, відтак, незрозумілим для суду є їх заявлення у якості забезпечення позову про поділ майна подружжя.

Крім того, заявник не навів жодних підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 02 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила, розподілити набуте майно, а саме: квартиру №47 та паркувальне місце №58 по АДРЕСА_3, які виділити їй,визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1,за дітьми - ОСОБА_4, ОСОБА_5 ( а.с. 1-2 ).

15 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила, зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» звільнити квартиру АДРЕСА_3 та відновити режим користування вказаною квартирою та квартирними мережами, який існував 08 квітня 2013 року - дата постановлення ухвали про арешт майна в справі №2610/23391/2012 та передати цю квартиру ОСОБА_1 ( а.с. 11-12 ).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що предметом позовної заяви є вимога про поділ майна подружжя, зокрема, вказаної квартири.

Незважаючи на те, що на квартиру було накладено арешт, відповідачем по справі відчужене спірне майно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига».

Враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року договір від 11 квітня 2013 року, на підставі якого відповідачем було відчужено квартиру на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига», визнано недійсним, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/38184/15 визнано неправомірними дії нотаріуса ЖуравльовоїЛ.М., яка реєструвала вказаний договір, вона вважає, що є підстави для забезпечення позову ( там же ).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено з посиланням на її необґрунтованість ( а.с. 14-17 ).

Постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149-154 ЦПК України, положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При цьому, місцевий суд, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано зазначив, що позивачем не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду.

Окрім цього, місцевим судом вірно зазначено, що між сторонами виник спір з приводу поділу спірного майна подружжя, і те, що у якості забезпечення позову заявник просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» звільнити вказану квартиру, відновити режим користування нею та її межами, які існували станом на 08 квітня 2013 року, а також передати вказану квартиру ОСОБА_1.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, вказані вимоги поданої заяви про забезпечення позову є способам захисту цивільних прав та інтересів відповідно до положень ст. 16 ЦК України, а не належним видом забезпечення позову саме в цій справі.

При цьому, позивач не позбавлена можливості заявити такі вимоги до суду першої інстанції з дотриманням положень чинного процессуального законодавства.

Окрім цього, з точки зору суду другої інстанції, додатковою підставою для залишення заяви про забезпечення позову без задоволення є та обставина, що ОСОБА_1 і ній зазначає жиле примішення, відмінне від зазначеного в позовній заяві.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованістьсудового рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 150-152 ЦПК України, ст. 216 ЦК України, ст. 51 Закону України «Про нотаріат», на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що зазначена квартира була самоправно та незаконно відчужена, нотаріус проігнорувала свій обов'язок, передбачений приписами ст. 51 Закону України «Про нотаріат», ст. 216 ЦК України щодо припинення правових наслідків недійсного правочину, судом проігноровано факт продовження існування загрози подальшого відчуження квартири, вказані заходи забезпечення позову мають забезпечити майнові інтереси не лише позивача, а й відповідача, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви.

При цьому, допущена судом першої інстанції описка в судовому рішенні щодо адреси спірного жилого примішення, на переконання апеляційного суду, не впливає на його законність та обгрунтованість, не свідчить про необхідність його зміни чи скасування, оскільки її виправлення можливе в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» на апеляційну скаргу ( а.с. 44-48 ), зокрема про те, що доводи апеляційної скарги дублюють доводи заяви про забезпечення позову, місцевий суд прийшов до вірного висновку щодо відмови в задоволенні поданої заяви, позивач не навела жодних підстав, які вказують на те, що у разі задоволення позовних вимог, виконання рішення суду буде ускладненим або не можливим, не наведено підстав необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з точки зору другої інстанції і в силу викладеного, спростовують доводи апеляційної скарги.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне, відповідно до положень ст. 127 ЦПК України, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» про поновлення строку на подачу цього відзиву задовольнити частково та продовжити строк для його подачі, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року ( а.с. 28-29 ), оскільки товариство не мало можливості подати його у визначений судом строк, враховуючи дату отримання копії ухвали від 01 березня 2019 року ( а.с. 40 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, Кредитна спілка «КС Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» про поділ майна подружжя - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко