Провадження № 2/761/1554/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача - Головного

управління національної поліції в м.Києві: Толстунової С.В.,

представника відповідача прокуратури

міста Києва: Стретович М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Головного управління національної поліції в м.Києві, прокуратури міста Києва, Печерського районного суду м.Києва, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла зазначена позовна заява з ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.06.2018 року про визначення підсудності позову Шевченківському районному суду м.Києва.

В позовній заяві з врахуванням уточнень позивач просить: стягнути з Державної казначейської служби України на відшкодування моральних збитків понесених ОСОБА_5 в розмірі 5 000 000,00 грн. на користь ОСОБА_4

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 є донькою позивача, яка народилась 03.12.2001 року. ОСОБА_4 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та була засуджена Печерським районним судом м.Києва до позбавлення волі строком на вісім років. Проте 31.03.2016 року Апеляційний суд м.Києва скасував вирок Печерського районного суду м.Києва, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості.

Як зазначає позивач, 01.04.2014 року їй було обрану міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і по 31.03.2016 року вона знаходилась у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області.

Таким чином держава в особі відповідачів завдала доньці позивача значної моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_4

Позивач в судовому засіданні, яке відбулось 28.02.2019 заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Головного управління національної поліції в м.Києві в судовому засіданні заявлені вимоги просила відхилити так як вони не обгрунтовані на вимогах діючого законодавства.

Представник Прокуратури міста Києва в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що вони є необгрунтованими.

12.12.2018 року до суду надійшов відзив представника Прокуратури міста Києва в якому вона зазначає, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду встановлюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Аналізуючи положення зазначеного Закону можна зробити висновок, що право на відшкодування матеріальної (моральної) шкоди має фізична особа відносно якої прокуратурою або судом здійснювалось незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне притягнення як обвинуваченого та інші дії, визначені у ч.1 ст.1176 ЦК України. Відносно неповнолітньої ОСОБА_5 не вчинялись зазначені дії. А тому у відповідності до положень діючого законодавства на відшкодування шкоди має право ОСОБА_4, а не її донька права якої не порушені

Представник Печерського районного суду м.Києва в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, звернувся до суду із заявою про слухання справи у відсутність їх представника. Крім того в заяві зазначили, що доводи якими позивач обгрунтовує позовні вимоги вважають безпредметними та юридично неспроможними, а тому в задоволенні позову просять відмовити.

Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою в якій просить слухати справу у відсутність їх представника.

10.10.2018 року від відповідача надійшов відзив на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що Казначейство не є розпорядником коштів державного бюджету, а лише забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевого бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковується. Казначейство є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу. Аналогічну правову позицію висловлює Конституційний Суд України у рішенні від 03.10.2001 №12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою. Позивач не подала жодного доказу заподіяння шкоди Казначейством або його посадовими особами. Також у відзиві зазначив представник, що питання відшкодування шкоди підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і в ст.1 визначений вичерпний перелік таких випадків. Проте відносно неповнолітньої ОСОБА_5 не було вчиненої жодної із зазначених дій. Сама ОСОБА_4 звернулась з аналогічним позовом до Печерського районного суду м.Києва.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши сторони, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 21 Конституції України визначає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 28 Конституції України передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В той же час стаття 154 СК України надає право батькам на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Закон пов?язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.

Оскільки моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Стаття 1176 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає підстави та порядок відшкодування шкоди.

Згідно з положеннями статті 1 зазначеного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження у випадку невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 народилася 03.12.2001 року. Її матір'ю згідно з копією свідоцтва про народження є ОСОБА_4.

Вироком Печерського районного суду м.Києва від 07.07.2015 року (справа №757/27487/14-к) ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено їй покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 31.03.2016 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 07.07.2015 року скасовано, а кримінальне провадження закрите у зв'язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості.

В цей же день ОСОБА_4 було звільнено з під-варти в залі судового засідання.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2014 року №243 ОСОБА_5 отримала статус «дитина позбавлена батьківського піклування».

На підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.10.2014 року №522 над малолітньою ОСОБА_5 встановлено опіку та призначено опікуна - ОСОБА_6.

У зв'язку із закриттям кримінального провадження відносно ОСОБА_4 та надходженням відповідних заяв, розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.05.2016 року №267 було припинено піклування над неповнолітньою ОСОБА_7 та повернуто на виховання до матері.

Як зазначає позивач в позовній заяві, незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності та пред'явлення обвинувачення у вчиненні вбивства була зганьблена її честь та гідність, завдано непоправної шкоди її престижу та діловій репутації, що негативно виплинуло на психічний стан її доньки. За час перебування позивача під слідством порушувались нормальні життєві зв'язки, були утруднені спілкування і стосунки з оточуючими людьми, та не можливе спілкування з нею, оскільки вона не мала засобів для зв'язку.

Також позивач зазначає, що її донька була позбавлена материнського піклування та весь час перебування позивача під вартою донька вважала матір вбивцею батька. Вказані обставини негативно вплинули на психічний стан доньки і зазначена шкода є непоправною для неї. Два роки донька та мати не могли спілкуватись.

До цього часу, як зазначає позивач, вона не має змоги працевлаштуватись, а її намагання отримують негативний результат коли дізнаються про перебування позивача під вартою. А тому позивач позбавлена можливості фінансово забезпечити доньку.

Отже, як вбачається, позивач пов'язує моральні страждання доньки саме з негативними наслідками, які зазнала сама позивач внаслідок здійснення досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду.

Позивач, як вбачається з позовної заяви, звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, посилаючись на положення ст.1176 ЦК України. Проте проаналізувавши діюче законодавство можна зробити висновок, що на підставі положень статті 1176 ЦК України мала право звернутись до суду сама ОСОБА_4 з позовом про відшкодування моральної шкоди та не надано такого права її доньці.

Крім того, позивачем не доведено у відповідності положень діючого законодавства спричинення моральної шкоди ОСОБА_5, протиправність діяння заподіювача відносно ОСОБА_5, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

А тому повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Головного управління національної поліції в м.Києві, прокуратури міста Києва, Печерського районного суду м.Києва, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула