ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 712/6865/14-ц

провадження № 61-31959св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Гончар Н. І., Ювшина В. І., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 2 жовтня 2002 року власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 в рівних частках є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відкриту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 спадщину в розмірі 11/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 в рівних частках успадкували її син - ОСОБА_2 і чоловік - ОСОБА_3 .

Відкриту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 спадщину в розмірі 33/200 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 успадкував його син - ОСОБА_2 .

Тобто ОСОБА_2 після смерті своїх батьків успадкував 33/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та три земельні ділянки площею 0,0162 га, 0,0152 га та 0,0028 га, загальна площа яких складає 0,0342 га.

Позивач вказував на те, що 23 січня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладений попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язувався продати належні йому на праві приватної власності 33/100 частки домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельні ділянки, що розташовані про АДРЕСА_1 , за 227 000 грн, що еквівалентно 28 000 доларів США.

До підписання зазначеного договору він передав ОСОБА_2 кошти в сумі 210 600 грн, що еквівалентно 26 000 доларів США, а відповідач після підписання договору передав йому у власність 33/100 частки вказаного домоволодіння та частину надвірних споруд, а також документи про право власності на житло і відповідну частину надвірних споруд та ключі від цього майна; земельні ділянки, квитанції про сплату комунальних та інших послуг і договори щодо цих послуг.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що він набув право власності на вказане нерухоме майно, оскільки утримує його, зробив у ньому відповідний ремонт та сплачує житлово-комунальні послуги.

Крім того, 7 червня 2013 року він доплатив відповідачу залишок коштів за придбане нерухоме майно, однак ОСОБА_2 не виконує умови попереднього договору, оскільки до нотаріуса для вчинення основного договору купівлі-продажу не з`являється, грошові кошти не повертає, не відшкодовує йому вартість ремонту та інших покращень у спірному домоволодінні.

З урахуванням викладеного позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельних ділянок площею 0,0342 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на це майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2014 року, ухваленим у складі судді Токової С. Є., з урахуванням ухвал цього ж суду про виправлення описок від 26 червня 2014 року, позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельних ділянок площею 0,0342 га, розташованих по АДРЕСА_1 , укладений 23 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельних ділянок площею 0,0342 га, розташованих по АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 654 грн у відшкодування судового збору.

Вважаючи, що фактично сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельні ділянки площею 0,0342 га, а ОСОБА_1 сплатив за це ОСОБА_2 кошти, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 в порядку, встановленому частиною другою статті 220 ЦК України.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2014 року роз`яснено заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2014 року, а саме те, що земельна ділянка загальною площею 0,0342 га по АДРЕСА_1 , продана ОСОБА_2 . ОСОБА_1 згідно визнаного судом дійсним договору купівлі-продажу і на яку визнано право власності ОСОБА_1 , складається із трьох земельних ділянок:

земельної ділянки площею 0,0162 га по АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , який 31 липня 2012 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01797;

земельної ділянки площею 0,0152 га по АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , який 31 липня 2012 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01798;

земельної ділянки площею 0,0028 га по АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , який 31 липня 2012 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01799.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2014 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суд першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Встановивши, що сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений не був, а попередній договір не є договором купівлі-продажу, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2017 року і залишити в силі заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, та не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 2 вересня 2002 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належало на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 липня 2012 року, виданого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували після ОСОБА_4 по 1/2 частці майна, яке складається з 11/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 липня 2012 року, виданим державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В., ОСОБА_2 є спадкоємцем після ОСОБА_3 , спадкове майно якого складається з 33/200 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 .

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 грудня 2012 року суди встановили, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 33/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0162 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0152 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно із державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0028 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Також судами встановлено, що 23 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язувались в майбутньому, а саме у квітні 2013 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельні ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що 23 січня 2013 року між ним та відповідачем укладений попередній договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язувався у майбутньому, а саме у квітні 2013 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу 33/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою, але ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений сторонами попередній договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі.

Апеляційний суд також вказував на те, що наслідки невиконання умов попереднього договору, укладеного сторонами, визначені пунктами 8 та 9 цього договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і повного виконання договору, але оскільки одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд вважав за можливе визнати такий договір дійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на майно, апеляційний суд виходив з наступного.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України у тій же редакції договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частини третя та четверта статті 334 ЦК України передбачають, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Встановивши, що сторонами основний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений не був, нотаріально не посвідчувався, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно за позивачем.

Такі висновки апеляційного суду є правильними.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Отже, не встановивши факт безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрату стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, апеляційний суд правомірно відмовив у позові. Крім того, наслідки необґрунтованого ухилення від укладення основного договору передбачені частиною другою статті 635 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов