Справа № 463/4616/18
Провадження № 2/463/396/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання за нею в порядку спадкування права власності на Ѕ частки спадкового майна померлого ОСОБА_5, а саме Ѕ спадкової частки квартири № 23 на вул. Скельна, 1 у м. Львові.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.03.2016р. помер чоловік позивача ОСОБА_5, після чого відкрилась спадщина, яка складається з квартири № 23 на вул. Скельна, 1 у м. Львові, яка належала спадкодавцю, а також відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Після смерті спадкодавця та заведення спадкової справи звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовив у видачі такого свідоцтва у звязку з тим, що відповідач ОСОБА_4 відмовився надати нотаріусу правовстановлюючі документи для оформлення спадкових прав, про що направив нотаріусу відповідну заяву від 04.01.2018р. Через такі дії відповідача позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину і тому просить в судовому порядку визнати право власності в порядку спадкування, враховуючи при цьому принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 20.08.2018р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач ОСОБА_4 скерував до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується. Зокрема, спадкову справу заведено за його заявою. Крім того, він особисто займався похороном батька, а згідно чинного законодавства спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Також, квартира належала спадкодавцю та йому на праві спільної сумісної власності. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Відповіді на відзив позивач суду не подала.

Також, відзиву на позовну заяву не подав відповідач ОСОБА_3 міська рада.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.01.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач, а також його представник адвокат ОСОБА_2, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правової допомоги № 051602 позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, а також представник відповідача ЛМР в судове засідання не зявились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Враховуючи вимоги положень ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим закінчити розгляд справи у їх відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до копій свідоцтв про право власності на квартиру № Л14250 від 23.01.2001р. (а.с.93)АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та відповідачу ОСОБА_4

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.5), ОСОБА_5 помер 28.03.2016р.

Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (а.с.56), ОСОБА_5 заповіту не складав.

Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

За змістом ст. 1261 у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно копії свідоцтва про одруження (а.с.6), позивач є дружиною спадкодавця, а згідно копії свідоцтва про народження (а.с.60), відповідач ОСОБА_4 є його сином, внаслідок чого обоє відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини, за правилами ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у ч. ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За змістом ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.63) позивач звернулась 12.09.2016р., тобто у встановлений законом шестимісячний строк.

З аналогічною заявою в межах шестимісячного строку до нотаріуса також звернувся відповідач ОСОБА_4 (а.с.51), який, будучи співвласником квартири № 23 на вул. Скельній, 1 у м. Львові, у цій заяві визначив, що частка спадкодавця у квартирі становить Ѕ.

Разом з тим, як вбачається з відповіді нотаріуса від 19.12.2018р. (а.с.83), останній відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідач ОСОБА_4 відмовився надати нотаріусу правовстановлюючі документи на квартиру.

Зокрема, відповідно до змісту заяви відповідача від 04.01.2018р. (а.с.82), останній повідомив нотаріуса, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у нього та не є втрачені. Найближчим часом він не планує звертатись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і надавати документи іншим особам для прийняття спадщини вважає недоцільним.

Відповідно до частин першої третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018р.), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 23 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, як розяснено Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 3.1. Інформаційного листа від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втирати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Однак, у справі яка розглядається, оригінали правовстановлюючих документів не є втраченими та знаходяться у відповідача, про що останній сам повідомив нотаріуса, а відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, відповідачем не оспорюється право позивача на спадкування частки у майні, що вказує на невірно обраний спосіб захисту цивільного права, адже за наведених обставин ефективним способом захисту, який відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення буде звернення до суду з позовом про зобовязання відповідача ОСОБА_4 надати оригінали правовстановлюючих документів нотаріусу, оскільки не у звязку з наявністю обєктивних перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а саме внаслідок недобросовісних дій відповідача ОСОБА_4, які вчиняються ним всупереч вимогам ч. 3 ст. 13 ЦК України, позивач, після того як вчинила всі необхідні дії для отримання свідоцтва про право на спадщину, позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Натомість, звертаючись до суду з даним позовом про визнання права власності позивач по суті просить суд перебрати на себе повноваження нотаріуса щодо оформлення спадщини, що не передбачено законом і не віднесено до обовязків суду.

Тому, суд в задоволенні позову відмовляє, внаслідок чого понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на її рахунок.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 392, 1216, 1218, 1220, 1223, 1261, 1267, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (м. Львів, вул. Залізнична, 14/3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_3 міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1), ОСОБА_4 (м. Львів, вул. Скельна, 1/23, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частку квартири № 23 на вул. Скельна, 1 у м. Львові - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.04.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.