ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/592/19 Номер провадження 22-ц/814/2163/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року (час ухвалення рішення з 11:01:05 до 11:12:12 год., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Лохвицької районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом, просили суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Гирявоісковецьку сільську раду Лохвицького району Полтавської області зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказували на не проживання відповідачів за спірною адресою з 2016 року без поважних причин і відмову знятися з реєстрації у добровільному порядку.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Лохвицької районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору проігнорував суттєві обставини, а саме те, що відповідачка має право на частку у спірному будинку, її не проживання у спірному будинку обумовлене неправомірними діями позивача відносно неї.

Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , донька позивача, постійно приходить до своєї кімнати в будинку спілкуватись через інтернет з друзями.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 навели свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 297, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.03.2007 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13746498 від 01.03.2007 року, позивачі є власниками по 1/2 частині домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14,15,16).

ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 12.04.2012 року, яке набрало законної сили 23.04.2012 року (а.с.40).

Рішенням Лохвицького районного суду від 01.02.2016 року з ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.42).

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Гирявоісковецькою сільською радою Лохвицького району від 20.03.2019 року № 02-27/197, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина позивача, яка зареєстрована, але не проживає; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка позивача, яка зареєстрована, але не проживає (а.с.19).

Відповідно до Акту обстеження домогосподарства ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 від 22.03.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані, але не проживають за даною адресою з 2016 року, про що свідчать сусіди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.20).

Згідно довідки Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 22.04.2019 року № 02-25/194 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає незареєстрована разом з матір`ю ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 (а.с.25).

Відповідно до довідки Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 22.04.2019 року № 02-25/190 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , а проживає незареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.26).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту не проживання відповідачів за місцем їхньої реєстрації без поважних причин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності на житло та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінюючи цю пропорційність, необхідно звертати увагу на те, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. У цьому контексті необхідно мати на увазі важливе значення права на повагу до житла, яке стосується безпеки та добробуту особи, при цьому враховується також сила зв`язку осіб із житлом (рішення від 24 березня 1988 року у справі «Олсон проти Швеції», заява № 10465/83).

Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Таким чином, у справах цієї категорії істотними обставинами, які мають бути встановлені судом, є факт непроживання члена сім`ї власника житла у цьому житловому приміщенні і поважність причин такої відсутності.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи підтверджуються або спростовуються належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач ОСОБА_3 не заперечує факту не проживання у спірному будинку протягом тривалого часу понад один рік.

Стверджуючи про існування поважних причин її непроживання, ОСОБА_3 посилається на існування у неї права на частку у спірному будинку, оскільки за час проживання однією сім`єю істотно збільшилася вартість будинку. Проте між ОСОБА_3 і ОСОБА_3 відсутня будь-яка угода чи згода з цього питання, отже спір щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_3 права на частку у цьому будинку може бути вирішений окремо у судовому порядку (ст.62 СК України).

Окрім особистих пояснень ОСОБА_3 не надала суду доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_3 весь цей час із 2016 року їй чи дитині чинилися перешкоди у користуванні будинком, а талон-повідомлення від 01.06.2016 року (а.с.43 зворот) у розумінні ст.80 ЦПК України не є достатнім доказом.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 квітня 2012 року (а.с.40) місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з матір`ю ОСОБА_3 . Сторони не заперечують того, що ОСОБА_3 встановлений графік спілкування з дитиною, отже відвідування дитиною помешкання свого батька з урахуванням того, що вона (дитина) постійно проживає з матір`ю в іншому місці (ст. ч.3 ст.29 ЦК України) не можна розцінювати як проживання у спірному будинку чи користування ним.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними та не потребують детальних відповідей у розумінні положень п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів кожної із сторін.

Апеляційна скарга не містить посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язок скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов