_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6601/17
Провадження № 2/520/884/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 07.06.2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, в якому просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно. У зв`язку з чим, вона, як спадкоємець першої черги 09.12.2015 року звернулась з заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015.

Під час здійснення державним нотаріусом дій зі встановлення переліку належного померлій ОСОБА_4 майна, було встановлено, що за час життя, 30 березня 2012 року ОСОБА_5 уклала договір дарування, посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає вказаний договір таким, що підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а саме оскільки на час укладення договору, ОСОБА_4 з урахуванням наявних у неї хвороб, фізично не могла нічого підписувати, не розуміла значення своїх дій та не мала можливості керувати ними.

Вказаний договір дарування, порушує її - ОСОБА_1 права, як єдиного спадкоємця до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.06.2017 року відкрито провадження на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання.

10.08.2017 року до суду надійшла заява від відповідача по справі, в якій ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2017 року витребувано з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства Оборони України оригінал історії хвороби №8698 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебувала на стаціонарному лікуванні у Військовому медичному клінічному центрі. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни належним чином завірену копію договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, та усі документи які стали підставою для його укладення та посвідчення.

06.11.2017 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшла від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни належним чином завірена копія договору дарування від 30 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №453 та усі документи, які стали підставою для його укладення.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Пунктом 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з чим, судом було ухвалено розгляд даної справи продовжити в новій редакції Цивільного процесуального кодексу України за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2018 року клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи по справі - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/6601/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - судову комісійну посмертно-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

12 березня 2019 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №520/6601/17, одночасно з висновком експерта №275 від 26 жовтня 2018 року, яким встановлено, що незважаючи на наявність хронічних захворювань у ОСОБА_4 , остання на момент укладення і підписання договору дарування від 30.03.2012 року могла правильно оцінювати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, та керувати ними.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.03.2019 року провадження по справі №520/6601/17 поновлено.

09 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи та зупинення провадження по справі, в якому позивач просила суд призначити вказану експертизу, проведення якої доручити судовим експертам комісійного відділу бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставити наступне питання: Чи могла ОСОБА_4 , 1922 року народження, інвалід 1 групи, хвора на деменцію судинного генезу, зважаючи на її вікові особливості, інші хвороби, в момент здійснення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору дарування від 30.03.2012 року усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.

В обґрунтування клопотання позивач посилалась на те, що 28 лютого 2019 року була проведена комісійна судово-медична експертиза, надано висновок, в якому зазначено, що при проведенні експертизи психіатр експерт зазначив, що у хворої є місце деменції судинного генезу.

Однак, як стверджувала позивач, деменція - це синдром, при якому відбувається деградація пам`яті, мислення, поведінки, нездатність виконувати щоденні дії, не являється нормальним станом старіння, у зв`язку з чим вважала, що висновок експерта являється неповним та неясним.

На підставі викладеного, позивач вважала за необхідне призначити по справі додаткову судово-комісійну посмертну психолого-психіатричну експертизу.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.04.2019 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи по справі - залишено без задоволення.

Тієї ж дати, 10.04.2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

23 липня 2019 року позивач по справі в судовому засіданні заявила клопотання про призначення повторної судово-комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи, в якому просила суд призначити вказану експертизу, проведення якої доручити судовим експертам комісійного відділу бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставити наступне питання: Чи могла ОСОБА_4 , 1922 року народження, інвалід 1 групи, хвора на деменцію судинного генезу, зважаючи на її вікові особливості, інші хвороби, в момент здійснення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору дарування від 30.03.2012 року усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, в обґрунтування якої посилалась на тотожні аналогічні обставини, викладені в обґрунтування клопотання про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2019 року клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення повторної судово-комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи та зупинення провадження по справі - залишено без задоволення.

В судовому засіданні 23 липня 2019 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 23.07.2019 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, здійснивши допит свідків під час розгляду справи, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_5 , про що 08.06.1945 року Пінським міськбюро РАЦС було складено актовий запис №199, в якому в графі відомості про батька зазначено - ОСОБА_6 , в графі відомості про матір - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

29 червня 1984 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , палацом одружень Центрального району міста Волгород зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №534. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 .

На підставі викладеного, судом встановлено, ОСОБА_4 є матір`ю позивача ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 у віці 93 років померла, про що 18.11.2015 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №11912.

Після смерті ОСОБА_4 , відкрилась спадщина на належне їй на день смерті усе майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, 09.12.2015 року звернулась з заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015.

Під час здійснення нотаріальних дій, з перевірки належного на час смерті ОСОБА_4 , майна, було встановлено, що за час життя ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30.03.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №453.

Під час розгляду справи, судом було витребувано належним чином завірену копію вказаного договору, та встановлено, що 30 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453,за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 , яка в свою чергу прийняла, земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності земельної ділянки серії НОМЕР_4 , виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів від 03 березня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

На підставі зазначеного договору дарування, 18.05.2012 року ОСОБА_3 отримано державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ -016 від 03.06.2016 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору дарування від 30.03.2012 року ОСОБА_4 перебувала у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, з урахуванням того факту, що на момент укладення правочину ОСОБА_4 , була особою похилого віку, практично не бачила, мала проблеми зі слухом, та інше, у зв`язку з чим, позивач просить суд визнати вказаний правочин недійсним.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Статтею 105 ЦПК України встановлюється, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити зокрема - психічний стан особи.

З урахуванням того, що предметом доказування в цій справі є встановлення психічного стану - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в момент складення договору дарування від 30.03.2012 року на ім`я ОСОБА_3 , а також на підставі клопотання позивача по справі, судом 26 жовтня 2018 року постановлено ухвалу, якою призначено по цивільній справі №520/6601/17 - судову комісійну посмертно-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставлені питання:

«1. Чи були у ОСОБА_4 , 1922 року народження, починаючи з 18 квітня 2011 року відхилення психічного стану, коли у неї виникло повторне гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом, які не являються психічним захворюванням, але зв`язані з її психічним станом здоров`я та віком?

2. Чи могла ОСОБА_4 з урахуванням її вікових особливостей, станом здоров`я зору, індивідуальних особливостей, правильно сприймати обстановку в період з 18 квітня 2011 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 ?

3. Чи могла ОСОБА_4 , 1922 року народження, інвалід І-ої групи, заважаючи на її вікові особливості, церебральний атеросклероз, інші хвороби, а також психічний стан, у момент складання договору дарування від 30 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Марчкенко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453,усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними?».

З урахуванням здійснених судом дій під час розгляду справи з витребування медичної документації необхідної для проведення експертного дослідження, 12 березня 2019 року до суду з комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи надійшов висновок експерта №275 від 26 жовтня 2018 року, згідно з яким експертами встановлено, що:

«Незважаючи на наявність хронічних захворювань у ОСОБА_4 : (повторне гостре ( 18.04.2011 ) порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом, лівобічної гемігіпестезії, елементів дизартрії, церебрального атеросклерозу, дисциркуляторній енцефалопатії 3 ст. змішаного ґенезу, ішемічної хвороби серця, постійної форми фібриляції предсердц, нормосистолгічні; серцевої недостатності 1 ступеню, гіпетонічної хвороби 3 ступеню; частковою атрофії зорового нерву, артифакії, ангіосклерозу сітківки обох очей, цукрового діабетиу ІІ типу; трофічної виразки лівої гомілки; варикозної хвороби нижніх кінцівок) вона - ОСОБА_4 на момент підписання договору-дарування від 30.03.2012 року могла правильно оцінувати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, і керувати ними».

Суд зазначає, що з боку позивача ставились під сумніви виводи експерта, у зв`язку з чим позивачем 09.04.2019 року та 23.07.2019 року заявлялись клопотання про призначення додаткових та повторних експертиз, з одних ти ж самих підстав, у задоволенні яких судом ухвалами від 10.04.2019 року та 23.07.2019 року було відмовлено, з підстав необґрунтованості.

Так, позивач, в обґрунтування необґрунтованості висновку експерта, посилалась на те, що експерт у висновку експертизи зазначив, що у хворої є місце деменції судинного генезу.

З мережі Інтернет нею було встановлено, що деменція - це синдром, при якому відбувається деградація пам`яті, мислення, поведінки, нездатність виконувати щоденні дії. Деменція не являється нормальним станом старіння. Деменція - одна з основних причин інвалідності. Не існує якої-небудь терапії для вилікування деменції чи зміни ходу її розвитку.

У зв`язку з чим, позивач зазначала, що судовий експерт обґрунтовано вказав назву хвороби, але не виклав ніяких суджень по цьому питанню, з урахуванням того, що в Інтернеті міститься інформація, що люди з деменцією позбавлені основних прав та свобод доступних для інших людей і знаходяться в спеціальних будинків для престарілих.

Суд вважає вказані посилання позивача необґрунтованими та такими, що не є належними доводами для спростування вищевказаного висновку експерта, з урахуванням тих обставин, що у висновку експертом особисто зазначено, про те, що у хворої є місце деменції судинного ґенезу, що свідчить про те, що вказані обставини ураховувались під час дослідження та надання експертного висновку, оскільки питання, які були покладені на розв`язання експертів, стосувались надання оцінки можливості померлою ОСОБА_4 , усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними під час укладення спірного договору від 30.03.2012 року, з урахування наявних у неї хвороб та її психічного стану.

Крім того, суд зазначає, що позивачі під час розгляду справи роз`яснювалось її право на заявлення клопотання про допит експерта в судовому засідання, для надання пояснень на її питання, однак позивачем таке клопотання не заявлялось.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що переконливих доводів з боку позивача в спростування висновку експерта не було заявлено.

Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені ст.102 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст.77, 79, 81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку, суд не погоджується із доводами сторони позивача, що даний висновок є недопустимим доказом. Експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять.

Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено.

Також, судом враховується, що у відповідності, до ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний, зокрема, сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

З договору дарування від 30.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., вбачається, що нотаріусом було встановлено дієздатність сторін, встановлювалось у сторін обставини чи не визнані вони повністю чи частково недієздатними, чи не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, роз`яснювались наслідки укладення зазначеного договору.

Позивачем та її представником по справі не оскаржені та не оспорюються дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., тому підстав вважати, що нотаріусом були допущені порушення під час укладення спірного договору, у суду не має.

Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 20.01.1988 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тоді, як померла ОСОБА_4 , мешкала за адресою: АДРЕСА_3 . Доказів, що позивачка мешкала з померлою за однією адресою, до суду не надано.

З наданих до суду доказів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 зверталась з заявою до Приморського районного суду міста Одеси, в провадженні якого перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з матір`ю, в якій повідомляла суд, що вона - ОСОБА_4 всіляко уникає спілкування зі своєю дочкою ОСОБА_1 , оскільки їхні зустрічі і розмови носять виключно матеріально-корисний характер з боку ОСОБА_1 та шкодять її здоровою.

В серпні 2012 року ОСОБА_4 зверталася із заявою до начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а в січні 2013 року вона зверталася із заявою до прокурора Приморського району м.Одеси, та в цих заявах просила відгородити її від спілкування з ОСОБА_1 , яка вчиняє скандали з приводу майна, та що спілкування з ОСОБА_1 носить виключно корисний характер з боку останньої.

Крім того, в цих заявах ОСОБА_4 вказала, що, по-перше, станом на цей час вона вже призвела поділ майна на користь свої онук ОСОБА_9 і ОСОБА_3 та своє волевиявлення змінювати не бажає; і, по-друге, догляд за нею здійснюють її онуки ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , та вона повністю задоволена цим доглядом.

На підставі викладеного, додатково вбачається, що спір між позивачкою, її матір`ю ОСОБА_4 померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою ОСОБА_3 , яка є онучкою померлої та племінницею позивачки, триває вже багато років, між ними склались неприязливі стосунки, ще за час життя ОСОБА_4 , за який, померлою декілька разів підтверджувався факт свого волевиявлення щодо розпорядження належним їй на праві власності майном на користь онучок, у тому числі ОСОБА_3 .

Інших доказів, на підтвердження підстав, для визнання спірного договору дарування від 30.03.2012 року недійсним, позивачем не надано.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що договір дарування від 30.03.2012 року, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за №453, відповідав дійсному вільному волевиявленню ОСОБА_4 , оскільки на момент його укладання остання розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення.

Оскільки позов задоволенню не підлягаю, судові витрати на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29 липня 2019 року.

Головуючий Калініченко Л. В.