ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1135/18
Провадження № 22-ц/4820/654/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року (суддя - Стасюк Р.М.) за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Нетішинської міської ради Хмельницької області, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до Нетішинської міської ради про визнання права власності, за кожним по 1/3 частки, на житлове приміщення АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Позов мотивовано тим, що у серпні 2005 року вони вселилися в кімнату АДРЕСА_1. Вселення та реєстрація позивачів у вказане приміщення відбулись на підставі ордера, який вони здали завідувачу гуртожитку, відтак протягом тринадцяти років вони відкрито, безперервно та добросовісно користуються зазначеним нерухомим майном.

З метою реалізації свого права на приватизацію вказаної кімнати в гуртожитку, звернулися з заявою до органу приватизації виконавчого комітету Нетішинської міської ради. Проте, рішенням Нетішинської міської ради від 28.01.2016 року їм було відмовлено у зв'язку з наданням неповного переліку документів, а саме, з неподанням ордера на вселення до вказаної кімнати в гуртожитку.

Вказували, що звертались до балансоутримувача будинку АДРЕСА_1. Однак, листом від 26.02.2016 року №01-09/Д-95 КП НМР «Житлово-комунальне об'єднання» повідомило про те, що в них відсутній примірник корінця ордеру на вселення позивачів у вказане житлове приміщення, водночас, їм була видана копія поквартирної картки.

Оскільки протягом тринадцяти років позивачі відкрито, безперервно та добросовісно користуються зазначеним нерухомим майном, вважають, що у них виникло право власності на займане ними житлове приміщення кімнату АДРЕСА_1 за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено наявності правових підстав для визнання за ними права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що їх вселення у спірне приміщення відбулось на підставі ордера, який надав їм право на отримання означеного нерухомого майна у приватну власність, при цьому вони не знали та не могли знати, що у зв'язку із втратою ордера посадовими особами балансоутримувача будинку де розташоване спірне приміщення, вони не зможуть реалізувати своє право на набуття майна у власність в порядку приватизації.

Вважають, що при вирішенні справи судом вірно визначено, що територіальна громада міста Нетішин в особі Нетішинської міської ради є попереднім власником спірного майна. Однак, Нетішинська міська рада будучи обізнаною про те, що спірне приміщення перебуває у володінні позивачів не пред'являла вимог щодо його витребування.

Також апелянти вважають помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст.344 ЦК України, вказують, що у них не було сумнівів, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У відзиві на апеляційну скаргу Нетішинська міська рада вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Вказувала, що позивачі намагалися приватизувати житлове приміщення, посилаючись на те, що спірну кімнату вони отримували на підставі ордеру, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин набувальної давності.

У судове засідання апелянти ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Представник апелянтів та третьої особи ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі апелянтів, третьої особи. Апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити.

Представник Нетішинської міської ради ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 з 16.11.2005 року зареєстровані та проживають на умовах найму в житловому приміщенні АДРЕСА_1. З 18.10.2006 року за вказаною адресою зареєстрований та проживає неповнолітній ОСОБА_7

Власником житлового приміщення АДРЕСА_1 є територіальна громада міста Нетішин від імені та в інтересах якої управління та розпорядження майном здійснює Нетішинська міська рада Хмельницької області.

У грудні 2015 року позивачі, у порядку передбаченому законодавством про приватизацію житлових приміщень у гуртожитку, звернулись до органу приватизації виконавчого комітету Нетішинської міської ради, із заявою щодо передання їм у власність займаного ними житлового приміщення.

Рішенням виконавчого комітету Нетішинської міської ради Хмельницької області від 28.01.2016 року №43/2016 позивачам було відмовлено у передачі у спільну сумісну власність житлового приміщення АДРЕСА_1.

Листом від 26.02.2016 року №01-09/Д-95 Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об'єднання» повідомило ОСОБА_5 про відсутність примірника корінця ордеру на вселення позивачів до житлового приміщення АДРЕСА_1. Взамін ордера видано копію поквартирної картки.

Рішенням виконавчого комітету Нетішинської міської ради Хмельницької області від 06.12.2018 року №594/2018 позивачам повторно відмовлено у передачі у спільну сумісну власність житлового приміщення АДРЕСА_1 у зв'язку з поданням неповного пакету документів (відсутність завіреної копії ордера на жилу площу в гуртожитку або рішення про вселення на житлову площу).

Зазначені обставини підтверджуються наявними доказами у справі.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову позивачам, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 не набули право власності на спірне житлове приміщення АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки не могли не знати про те, що спірне житлове приміщення АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м.Нетішин, позивачі користуються спірним житловим приміщенням на умовах найму. Позивачі не є добросовісними набувачами, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_5, ОСОБА_6 позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк