Справа № 466/2336/19
У Х В А Л А

іменем України

02 липня 2019 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Невойта П.С.,

секретар с/з Лань М.О.,

справа 466/2336/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ :

20.03.2019 ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою в якій просить скасувати повідомлення державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та скасувати повідомлення державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що на примусовому виконанні Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебували виконавчі документи №466/10845/16-ц, видані Шевченківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12413,00грн та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12413,00грн.

28.12.2018 старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, однак скаржник не погоджується з таким повідомленням та вважає таку незаконним. Оскаржуване повідомлення прийняте з порушенням чинного законодавства України, оскільки на момент винесення такого були відсутні правові підстави для повернення виконавчого документа, а державний виконавець Рослюк Т.С. не вжив всіх необхідних заходів.

Ухвалою судді від 27.03.2019 року прийнято скаргу та відкрито провадження у справі.

В судове засідання сторони не прибули.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги та встановивши її дійсні обставини, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що 28.12.2018 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Рослюком Т.С. прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.6 ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, орган державної влади та орган місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції України та законам України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч.2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»). Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом (ч.2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження», заходи для виконання рішення суду.

В скарзі заявник зазначає і суд погоджується з доводами скаржника в частині того, що державним виконавцем як підставу для прийняття рішення про повернення виконавчого документа стягувачу визначено п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавчий документ повертається стягувачу, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

У пункті 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, , № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) зроблено висновок, що «виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання».

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищенаведене, виходячи із заявлених вимог скарги, встановлених обставин, системного аналізу положень чинного законодавства, суд вважає вимоги скарги підставними та підлягають до задоволення, оскільки державним виконавцем не вжито всіх заходів для необхідні для проведення виконавчих дій.

Керуючись ст. 447, 451 ЦПК України, суд,

постановив:

скаргу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати повідомлення державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати повідомлення державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Роз`яснити державному виконавцю положення ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якого, у разі якщо постанова виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: П. С. Невойт