ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10668/18

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/490/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2019 року (ухвалене о 09:00, повний текст рішення складено 29 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання п. 4.1 розділу 4 договору від 30.07.2008 недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним, починаючи з 30.07.2008, норми пункту 4.1 розділу 4 (Відповідальність сторін) договору про надання споживчого кредиту від 30.07.2008 № 0 між ним та АКІБ «Укрсиббанк», яким передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті;

- зобов'язати ПАТ «Укрсиббанк» здійснити перерахунок зобов'язань ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту від 31.10.2006 №0 та зарахувати в погашення зобов'язань за вказаним договором грошові кошти, зараховані раніше в погашення нарахованої пені.

Позов обґрунтовував тим, що положення пункту 4.1 розділу 4 (Відповідальність сторін) вказаного договору не відповідають п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як містять несправедливі умови, що не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки встановлюють непропорційно високу суму компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) в разі невиконання позивачем зобов'язань за договором.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним пункт 4.1. Розділу 4 Договору про надання споживчого кредиту від 30.07.2008 № 0, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк». Зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту від 30.07.26000 шляхом зарахування всієї сплаченої боржником суми пені до суми основного зобов'язання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсиббанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, незаконність, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що підстав, які чітко визначені ст. 215 ЦК України, для недійсності правочину, судом не було встановлено.

Заявник зазначає, що пеня є одним із видів забезпечення виконання грошового зобов'язання, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умови щодо розміру пені, зазначені у п. 4.1 кредитного договору, повністю відповідають нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений пунктом 4.1 Договору про надання споживчого кредиту від 30.07.2008 № 0 розмір пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, який розраховується в гривневому еквіваленті від суми простроченого платежу за офіційним курсом НБУ на дату нарахування пені, є таким, що встановлює несправедливі умови, оскільки визначає непропорційно велику суму пені, яка в різні періоди дії Договору складала від 13 до 60 відсотків, у порівнянні із встановленим Договором розміром відсотків за користування кредитними коштами - 15,0 % річних.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та, відповідно, неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що 30.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк надав позивачеві кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 11 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 53 292,80 грн за курсом НБУ на день укладання договору, у формі кредитної лінії, строком до 29.07.2015, із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 15% річних (а.с. 7-10).

Пунктом 4.1. р. 4 «Відповідальність сторін» встановлено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або її частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена в гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент нарахування.

При цьому банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32-го календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого договором. Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що умови п. 4.1 р. 4 «Відповідальність сторін» є несправедливими, такими, що не відповідають п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Даний пункт суперечить передбаченому законом застереженню щодо граничного розміру пені, який не може перевищувати 50 % вартості продукції, що в даному випадку становить - 7,5% = 15% / 2, де 15% - процент річних за користування кредитом, які позивач повинен сплачувати банку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) (далі - Закон) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пункт 5 ч. 3 ст. 18 Закону передбачає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до визначення термінів, що передбачені у ст. 1 Закону продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а кредитним продуктом, відповідно, є сама сума кредитних коштів (кредиту), переданих споживачу за кредитним договором.

У такому разі вартість продукції за договором споживчого кредиту визначається як вартість споживчого кредиту.

Як зазначалось вище, відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору позивачу був наданий кредит у сумі 11 000 доларів США, що і є вартістю продукції цього договору.

Таким чином, твердження позивача про те, що вартістю продукції за укладеним між сторонами договором про надання споживчого кредиту є встановлений відсоток за користування кредитом ґрунтуються на невірному тлумаченні норм чинного законодавства.

Разом з тим, відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, встановлений договором відсоток річних є оплатою за користування наданими споживачу кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є одним із видів забезпечення виконання стороною зобов'язань за договором (ст. 546 ЦК України).

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_2 станом на 27.03.2018 за кредитним договором № 0 від 30.07.2008, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості становить 12 495,13 грн (а.с. 39-46), яка розраховувалась на рівні подвійної облікової ставки НБУ, і, відповідно, не перевищує 50% вартості кредиту (11 000 дол. США), що не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживача», якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої позовні вимоги.

Суд першої інстанції на вищевказані норми законодавства не звернув уваги, помилково визначивши як вартість продукції встановлені договором відсотки за користування кредитними коштами, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову з підстав невідповідності Закону спірних положень договору про надання споживчого кредиту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними вимоги про визнання недійсними положень п. 4.1 р. 4 «Відповідальність сторін» договору про надання споживчого кредиту, а висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог таким, що зроблений за неправильного застосування норм матеріального права.

Вимоги про здійснення перерахунку коштів, зарахованих раніше в погашення нарахованої пені, не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про визнання недійсним вищевказаного пункту кредитного договору

Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2019 року відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга АТ «Укрсиббанк» задоволена повністю, у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 76, 93), то відповідно з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсиббанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 114,40 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання п. 4.1 розділу 4 договору від 30.07.2008 недійсним та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12; ) 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн 40 коп. у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: