Дата документу 23.04.2019 Справа № 332/2731/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/2731/16 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1136/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності, який неодноразово уточнювала в ході розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона у відповідності до свідоцтва про право на спадщину є спадкоємицею після її померлого чоловіка ОСОБА_4. Спадщина складається з прав на авторську винагороду за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» двох винаходів та двох корисних моделей, зареєстрованих у відповідному порядку та оформлених патентами за номерами НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4.

Відповідно до договору від 13.08.1998 року про виплату авторської винагороди між заводом та авторами, в тому числі і ОСОБА_4, який був укладений за використання винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» ВАТ «Дніпроспецсталь» (правонаступником якого є ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна») зобов'язувався виплачувати авторам винаходу авторську винагороду протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання.

Позивач заявляла, що її чоловік за своє життя, також як і вона після його смерті, жодного разу не отримали авторської винагороди за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» зазначеного винаходу, а тому просила стягнути з відповідача авторську винагороду за використання винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1, за період з 1998 року по 2015 рік у розмірі 1415045, 40 коп. Крім того, просила поновити строк позовної давності для звернення до суду щодо стягнення авторської винагороди за період з 2-го півріччя 1996 року по 2012 рік, адже вона лише після проведення експертизи у 2018 році дізналась про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1, та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику - ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь ОСОБА_3 авторську винагороду за використання винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів», запатентованого під НОМЕР_1 за 1998 - 2014 рік у розмірі 1111990,29 (один мільйон сто одинадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто) грн. 29 коп. та судові витрати в розмірі 20950,29 (двадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят) грн. 29 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просили скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018р., та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовної заяви. Також просили застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_3 щодо стягнення авторської винагороди за період з 1998р. по 2012р., оскільки він сплив 01 квітня 2016 року.

15 лютого 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна». Посилаючись на безпідставність доводів скарги, ОСОБА_3 просила залишити без змін рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018р., а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на заперечення позивача від 18 березня 2019 року ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» зазначає про недопустимість поновлення строку позовної давності, оскільки з 1999р. пройшло більш ніж 19 років, а позивачем не доведено неможливість у період з 1999р. по 2012р. дізнатися про розмір економічного ефекту від використання винаходу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з вимог статей 418, 1218 ЦК України, статей 28, 34 ЗУ «Про охорону прав на винаходи на корисні моделі» та тих обставин, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_5, який разом з іншими 6 співавторами є автором винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» та одним із власників прав на винахід за патентом № НОМЕР_1, має право на отримання авторської винагороди за використання винаходу протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання. Разом з тим, судом першої інстанції були враховані постанови про виплату винагороди за використання у виробництві раціоналізаторської пропозиції № 97115528 відповідно до яких ОСОБА_5 за період з травня 1997 року по квітень 2012 року було сплачено 303055,01 грн. авторської винагороди.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за життя був автором винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів», запатентованого під НОМЕР_1, разом з іншими 6 співавторами (т. 3 а.с. 142).

Частинами 1, 2статті 418 ЦК України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 420 ЦК України визначений перелік об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема, до об'єктів права інтелектуальної власності належать винаходи, корисні моделі, промислові зразки.

Як вбачається з договору від 13.08.1998 року, укладеного між ВАТ «Дніпроспецсталь», правонаступником якого є ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна», та авторами винаходу, серед яких є ОСОБА_5, сторони прийняли на себе певні права та обов'язки. Пунктом 6 зазначеного договору передбачено обов'язок ВАТ «Дніпроспецсталь» виплачувати авторську винагороду за використання винаходу протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 4 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції, діючої на час укладання договору від 13.08.1998р. передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Зокрема, зазначено, що відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 161 ЦК Української РСР).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Аналогічні норми міститься стаття 151 ЦК Української РСР.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» спори щодо умов одержання винахідником службового винаходу (корисної моделі) винагороди та її розміру вирішуються у судовому порядку.

Взаємовідносини при використанні винаходу (корисної моделі), патент на який належить кільком особам, визначаються угодою між ними. У разі відсутності такої угоди кожний власник патенту може використовувати винахід (корисну модель) за своїм розсудом, але жоден з них не має права давати дозвіл (видавати ліцензію) на використання винаходу (корисної моделі) та передавати право власності на винахід (корисну модель) іншій особі без згоди інших власників патенту( абз. 3 ч. 2 ст. 28 зазначеного Закону).

Згідно угоди, укладеної між сімома співавторами винаходу, ОСОБА_4 розподілено 14,3% від винагороди передбаченої договором від 13.08.1998р. (т. 1 а.с. 18).

З акту № 97115528 про використання винаходу, вбачається, що винахід «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» використовується з 04.07.1996 року (т. 1 а.с. 59).

Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис №163, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 14).

Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. в реєстрі спадкових справ 08.10.2015 за №1527 у спадковій справі №17/2015, ОСОБА_5 отримала після померлого чоловіка спадщину, яка складалася з: права на авторську винагороду за використання винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів», оформленого патентом на винахід НОМЕР_1, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 17.02.2003; права на авторську винагороду за використання винаходу «Швидкорізальна сталь», оформленого патентом на винахід НОМЕР_2, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 15.03.2005; права на авторську винагороду за використання корисної моделі «Виливниця для одержання сталевого зливка», оформленої патентом на корисну модель НОМЕР_3, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25.09.2013; права на авторську винагороду за використання корисної моделі «Виливниця для відливання зливків», оформленої патентом на корисну модель НОМЕР_4, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25.02.2014 (т. 1 а.с. 11-12).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України спадщина включає до свого складу не лише майно, а також майнові права та обов'язки спадкодавця.

Як роз'яснено у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року до складу спадщини входять майнові права інтелектуальної власності, чинні на час відкриття спадщини (право на отримання винагороди за використання твору, право на відтворення, опублікування і розповсюдження авторських творів, право на оформлення винаходу, корисної моделі тощо).

Частиною 1статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

За змістом положень ст. 103 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Отже, судом першої інстанції з урахуванням пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», яким звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків по справи, було вірно встановлено розмір авторської винагороди що належить до виплати авторам заявки на ймовірний винахід «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» від 13.08.1998 р. згідно Договору між ПАТ «Дніпроспецсталь» за період з 2-го півріччя 1996 року по 2015 рік (т. 3 а.с. 1-58).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_3, як спадкоємець має право на отримання авторської винагороди за використання винаходу з умовою відрахування суми авторської винагороди, яку ОСОБА_4 отримав за життя, що підтверджено належними доказами та не спростовано позивачем.

Доводами апеляційної скарги зокрема, є те, що судом першої інстанції не застосовано положення Стандартів підприємства «Організація патентно-ліцензійної, винахідницької та раціоналізаторської праці» СТП 2.10-200 і «Система менеджменту якості Організації патентно-ліцензійної, винахідницької та раціоналізаторської праці» СТП 7.3-02/2013. Відповідно до п. 6.5 СТП 2.10-2000 та п. 7.4.6 СТП 7.3.-02/2013 розмір авторської винагороди не може перевищувати 5% від суми розрахованого економічного ефекту за кожен рік використання. Зазначають, що фактично зміна розміру авторської винагороди на ПрАТ «Дніпроспецсталь», а отже, й зміна умов Договору від 13.08.1998р. відбулась у 2000 році. Оскільки договір від 13.08.1998р. не визначає конкретної форми внесення до нього змін, а ст. 42 ЦК УРСР передбачає, що угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоди. Зазначають, що з огляду на те, що протягом 15 років ОСОБА_4 жодних претензій до ПраТ «Дніпроспецсталь» стосовно розміру авторської винагороди не заявляв, заперечень з приводу виплати авторської винагороди у розмірі 5% від суми розрахованого економічного ефекту не направляв, а отже фактично погодився щодо зміни Договору від 13.08.1998р. з урахуванням вимог СТП.

Проте, з зазначеним твердженням колегія суддів погодитись не може, оскільки воно базується на помилковому розумінні вимог законодавства.

Так, судом першої інстанції досліджено вказаний довід, та зазначено, що Стандарт підприємства Організація патентно-ліцензійної, винахідницької та раціоналізаторської праці, а саме п. 6.5, яким визначено, що авторська винагорода не може перевищувати 5% від суми розрахованого економічного ефекту за кожен рік використання, не приймався до уваги під час проведення експертизи та встановлення висновків суду щодо суми авторської винагороди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження ознайомлення співавторів, зокрема ОСОБА_5 із зазначеним стандартом. З огляду на те, що договір щодо суми винагороди між сторонами був укладений у письмовій формі, то й зміни до нього повинні були вноситися також у письмовій формі.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР (1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Аналогічні норми містить стаття 162 ЦК Української РСР.

Окрім цього, п.п. 38, 39 Методичних рекомендацій про порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську пропозицію,які затверджені наказом Держпатенту України від 27.08.1995 року № 131, зазначено, що розмір винагороди визначається умовами договору між автором (співавторами) і підприємством і не може бути менше:

- 10 відсотків доходу, одержуваного щорічно підприємством від використання раціоналізаторської пропозиції;.

- 2 відсотків від частки собівартості продукції (роботи чи послуги), що припадає на раціоналізаторську пропозицію, корисний ефект від якої не впливає на одержання доходу.

Винагорода сплачується автору відповідно до договору, але не пізніше трьох місяців після закінчення кожного року використання раціоналізаторської пропозиції. Договір між автором (співавторами) та підприємством про розмір винагороди та строки її виплати (щоквартально, щомісячно тощо) укладається у довільній формі одночасно з визнанням пропозиції раціоналізаторською та прийняттям її до використання, підписується автором (співавторами) та керівником підприємства і

завіряється печаткою підприємства.

А отже, враховуючи вищенаведене, не приймаються до уваги доводи щодо невизначеності конкретної форми внесення змін до Договору від 13.08.1998р.

Також, ПрАТ «Дніпроспецсталь» в апеляційній скарзі посилається на помилкове визначення судом першої інстанції моменту початку перебігу строку позовної давності. На думку скаржника, оскільки спір між позивачем та відповідачем виник при виконанні Договору від 13.08.1998р., то з урахуванням п. 6 цього Договору, відповідно до якого оплата авторської винагороди здійснюється не пізніше трьох місяців після кожного року використання, та ст. 261 ЦК України, за вимогою про стягнення авторської винагороди за кожен рік перебіг строку позовної давності розпочинався першого квітня наступного року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що доводи скаржника фактично стосуються обізнаності про порушене право саме померлого ОСОБА_5,що також не підтверджено належними доказами про його обізнаність щодо належного розміру авторської винагороди , в той час, як право на позов у ОСОБА_7, як спадкоємця, не могли виникнути раніше ніж дата отримання свідоцтва про право на спадщину, тобто 08 жовтня 2015 року. З урахуванням того, що ОСОБА_3 звернулась до суду 16 серпня 2016 року, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: