Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 646/12964/14-ц

провадження № 61-22756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року у складі судді Міндарьової М. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 1997 року він спільно проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 02 червня 2006 року між ними зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року. Зазначав, що у вказаний період часу вони проживали у належних ОСОБА_2 40/100 частинах житлового будинку АДРЕСА_1 , за спільні кошти здійснили значне поліпшення будинку та прибудинкової території, а також ними було придбано рухоме майно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя прибудову площею 8 кв. м до житлового будинку за вищевказаною адресою, поліпшення будинку, яке полягає у встановленні нових металопластикових вікон, ремонті кухні, улаштування водопостачання та каналізації, встановлення нових внутрішніх дверей, бетонне замощення подвір`я тротуарною плиткою площею 21 кв. м, дерев`яні ворота з хвірткою, металевий паркан довжиною 20 м; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, просив визнати за ним право на 1/2 частку зазначеного майна; стягнути з відповідача на його користь 1/2 частку його вартості у розмірі 37 243,50 грн; визнати за ним право власності на диван розкладний, кухонну тумбу, дві навесні шафи, холодильник; залишити у власності ОСОБА_2 телевізор з тумбою, ліжко, кухонний стіл, тумбу, малу тумбу, дві навесні шафи, пральну машину, вхідні двері.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що прибудова до належного відповідачу житлового будинку є самочинною, а тому не є об`єктом права власності, при цьому позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів джерело і час придбання спірного майна, його вартість та наявність на час розірвання шлюбу та розгляду справи.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Належних доказів на підтвердження збільшення вартості належної ОСОБА_2 частини житлового будинку позивачем не надано, не доведено також джерело і час придбання спірного рухомого майна, його вартості та наявності на час припинення спільного господарства з ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 646/12964/14-ц з Червонозаводського районного суду м. Харкова.

У липні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на час подання позову йому було відомо, що побудовані ним поліпшення житлового будинку АДРЕСА_1 є самочинними. Тому вінне претендував та не претендує на зазначені будівлі, а лише на вартість вкладеної ним особистої праці та будівельних матеріалів, вартість зробленого ним обладнання. Тому вінпросив суд визнати всі перелічені ним у позовній заяві поліпшення будинку спільним майном подружжя та претендував на половину вартості цих поліпшень.

Також заявник не погоджується з твердженням суду про нікчемність наданих ним письмових доказів - квитанцій про набуття будівельних матеріалів, оскільки відсутність у нього нерухомості, іншого житла підтверджує той факт, що будівельні матеріали були використані для поліпшення саме їх із ОСОБА_2 спільного житла.

Крім того, ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала проти наявності проведених за час шлюбу поліпшень належного їй житла. Вона також не заперечувала, що за час шлюбу вони за спільні кошти набули майно, перелічене у позові та яким до теперішнього часу користується відповідач.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Зазначала, що при поділі майна подружжя будівлі та споруди, побудовані самочинно, не враховуються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору дарування від 12 серпня 1970 року ОСОБА_2 на праві власності належить 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 02 червня 2006 року - у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснено прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 , яка є самочинним будівництвом, тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Проте належних доказів на підтвердження збільшення вартості належної ОСОБА_2 частини житлового будинку позивачем на надано, що є його процесуальним обовязком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Також матеріали справи не містять доказів щодо джерела і часу придбання спірного рухомого майна, його вартості та наявності на час припинення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що поліпшення спірного житлового будинку є спільним майном подружжя та він має право на половину вартості цих поліпшень є безпідставними, оскільки предметом позовних вимог було визнання права власності і ці вимоги не змінювались. Проте визнання права власності на самочинне будівництво та його поділ як майна подружжя є неможливим у силу норм ЦК України.

Інші доводи касаційної скаргивисновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова