Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/4900/16-ц

провадження № 61-16441 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 31 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 028/25-369, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 80 750,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом

12,25 процентів річних, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів

30 серпня 2032 року.

Позивач повністю виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти у визначеному кредитним договором розмірі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 22 грудня

2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 163 799,10 доларів США, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, що відповідно до курсу Національного банку України еквівалентно 3 852 252,16 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, відповідач належно не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Однак позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, пунктом 4.5. кредитного договору сторони погодили, що у разі неналежного виконання позичальником обов`язків щодо своєчасного та в повному обсязі повернення кредиту з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями, протягом більше ніж дев`яносто календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З урахуванням того, що позичальник останній платіж здійснила 10 лютого 2011 року, право вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове повернення кредитних коштів настало 09 червня 2011 року, а тому його звернення із зазначеним позовом до суду у березні 2016 року відбулося поза межами позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 720,00 доларів США - за тілом кредиту, 3 855,60 доларів США - процентів за користування кредитом, 1 567,24 грн - пені за несплату процентів за кредитом та 4 006,00 грн - пені за несплату тіла кредиту.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, стягненню підлягає сума заборгованості за кредитним договором у межах трирічного строку позовної давності, за період з 16 березня 2013 року по 16 березня 2016 року, але у межах заявлених ним позовних вимог - по 22 грудня 2015 року. Оскільки відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми дванадцятьма місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню пеня за несплату відсотків за користування кредитом станом на 22 грудня 2015 року - у розмірі 1 567,24 грн та 4 006,00 грн пені за несплату тіла кредиту.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не звернув увагу на пункт 4.5. кредитного договору, яким врегульовано питання зміни строку кредитування у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором. Оскільки останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором позичальник здійснила 10 лютого

2011 року, то відповідно до пункту 4.5. кредитного договору строк користування кредитом сплив на 91 календарний день з дня наступного після дня останньої сплати чергового платежу, тобто 09 червня 2011 року. Після зміни строку виконання зобов`язання, у позичальника виник обов`язок повернути кредит у повному обсязі, а тому усі наступні платежі після 09 червня 2011 року, передбачені графіком щомісячних платежів, не мали правового значення і не підлягали виконанню. Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося з позовом до суду 18 березні 2016 року, тобто поза межами позовної давності, зазначене є підставою для відмови у задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

12 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 028/25-369, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 80 750,00 доларів США, зі сплатою 12,25 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів

30 серпня 2032 року.

13 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № б/н, відповідно до якої сторони збільшили процентну ставку за користування кредитом до 14 процентів річних.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 22 грудня 2015 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка згідно наданого банком розрахунку заборгованості становить 163 799,10 доларів США, з яких: 73 186,76 доларів США - заборгованість за кредитом, 60 987,98 доларів США - заборгованість за відсотками, 9 050,29 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 20 574,07 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, що еквівалентно 3 852 252,16 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до пункту 4.5. кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.9.-3.3.10. цього договору, протягом більше, ніж дев'яносто днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином сторони у такий спосіб урегулювали питання дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Судом першої інстанції установлено, що останній платіж за тілом кредиту та процентами ОСОБА_1 здійснила 10 лютого 2011 року, а тому, ураховуючи положення статті 4.5. кредитного договору, строк кредитування вважається таким, що сплив через дев'яносто днів, тобто 09 червня 2011 року, а тому саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушеного права.

Ураховуючи, що з позовом до суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося лише

18 березня 2016 року, законними та обгрунтованими є висновок суду першої інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості нарахованої до 09 червня 2014 року.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості (процентів та пені), нарахованої за період з 10 червня 2011 року до 22 грудня 2015 року з підстав пропуску позивачем позовної давності, суди попередніх інстанцій не перевірили правомірність нарахування зазначеної заборгованості, та правових підстав для застосування строку позовної давності щодо них.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену у договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.

Аналогічний правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то починаючи з 10 червня

2011 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, а тому до вимоги позивача про стягнення процентів за період з 10 червня 2011 року до 22 грудня 2015 року позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необгрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 09 червня 2011 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків за указаний період.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 10 червня 2011 року до 22 грудня

2015 року, не підлягають задоволенню за їх безпідставністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у повному обсязі, а також скасування рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 19 вересня 2016 року у частині відмови у задоволенні вимог

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 10 червня 2011 року по 22 грудня 2015 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

Висновок суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої до 09 червня 2011 року, з підстав пропуску позовної давності є законним та обгрунтованим, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин у цій частині та застосував норми матеріального права. Доводи касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» не спростовують законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період з 10 червня 2011 року по 22 грудня 2015 року скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик