ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 569/15545/16-ц

провадження № 61-10510св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рівненська міська рада,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Шевчуком Віктором Сергійовичем, на постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року, прийняту колегією у складі суддів: Боймиструка С. В., Шеремет А. М., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Рівненської міської ради про визнання її членом сім`ї ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і встановлення факту їх спільного проживання понад п`ять років до дня смерті останньої.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою сім останніх років до дня смерті вона проживала і була членом її сім`ї. Протягом цього часу вона доглядала за ОСОБА_4 , готувала їжу, прибирала і забезпечувала ведення побуту, займалася її лікуванням; на поточні потреби витрачала свою заробітну плату і пенсію ОСОБА_4 , тобто вони мали спільний бюджет.

Оскільки вона спільно проживала із ОСОБА_4 і вони вели спільне господарство, то у розумінні чинного законодаства вона є членом її сім`ї, тому просила визнати цей факт і встановити факт їх проживання однією сім`єю понад п`ять років до смерті ОСОБА_4 для вирішення питання успадкування її майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року, ухваленим у складі судді Рудики Л. Д., позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 членом сім`ї ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено факт їх спільного проживання однією сім`єю понад п`ять років до дня смерті ОСОБА_4 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, в апеляційному порядку його оскаржив ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, проте вважає, що цим рішенням вирішено питання про його права та обов`язки, оскільки за його заявою відкрито спадкову справу щодо майна ОСОБА_4 .

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року, залишеним у цій частині без змін рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання її членом сім`ї ОСОБА_4 і встановлення факту їх проживання однією сім`єю у позові відмовлено, оскільки позивач не довела, що вона проживала із ОСОБА_4 однією сім`єю понад п`ять років до дня її смерті. Суд також дійшов висновку, що у цій справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської міської ради позивач також не надала доказів на підтвердження зазначених обставин, оскільки до 2013 року ОСОБА_4 проживала зі своїм чоловіком, який за станом здоров`я не потребував сторонньої допомоги і самостійно здійснював догляд за дружиною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що, встановивши факт проживання ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_6 до 2013 року, суд повинен був задовольнити позов частково, так як позивач просила встановити її спільне із ОСОБА_4 проживання до дня смерті останньої - 2 серпня 2015 року.

Вважає, що допитані судом першої інстанції свідки належним чином підтвердили, що вона була членом сім`ї ОСОБА_4 , так як проживала разом із нею, вони мали спільний бюджет і були пов`язані спільним побутом.

На думку заявника, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року у справі № 569/16419/15-ц не має преюдиційного значення у цій справі, так як у позові суд відмовив у зв`язку з тим, що вимоги заявлено до неналежного відповідача, а не через їх безпідставність.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Встановлені судоми апеляційної інстанції обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , до складу спадщини після якої входить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року у справі № 569/16419/15-ц ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання членом сім`ї ОСОБА_4 та встановлення факту проживання їх однією сім`єю відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог; позов ОСОБА_2 задоволено і встановлено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дядьком ОСОБА_2 , встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю із ОСОБА_4 з весни 2010 року та змінено черговість одержання ним права на спадкування після ОСОБА_4 шляхом визнання спадкоємцем другої черги.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 протягом останніх п`яти років з весни 2010 року, зміни черговості одержання права на спадкування та визнання ОСОБА_2 спадкоємцем другої черги скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У справі № 569/16419/15-ц суди встановили, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не довели свого проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю понад п`ять років до дня її смерті, оскільки докази на підтвердження зазначених фактів відсутні, а покази допитаних щодо цих обставин свідків є взаємовиключними. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що належним відповідачем у цій справі є не ОСОБА_5 , яка не є родичем чи членом сім`ї ОСОБА_4 , а Рівненська міська рада.

Також апеляційним судом встановлено, що до листопада 2013 року ОСОБА_4 проживала із чоловіком ОСОБА_6 , який мав задовільний стан здоров`я і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) доглядав за дружиною, що спростовує доводи ОСОБА_3 про проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , сім років до її смерті.

Покази допитаних судом першої інстанції свідків щодо проживання ОСОБА_3 однією сім`єю із ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства і пов`язаності спільним побутом упродовж семи років до смерті останньої, суд апеляційної інстанції відхилив, так як ці покази суперечать іншим встановленим обставинам, зокрема факту проживання ОСОБА_4 до 2013 року із своїм чоловіком ОСОБА_6 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування за законом у четверту чергу (стаття 1264 ЦК України).

Стаття 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання позову, визначала, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналогічне положення містить стаття 315 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи у апеляційному і касаційному судах.

Згідно зі статтями 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу, правильно врахував обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 569/16419/15-ц, щодо проживання ОСОБА_4 до листопада 2013 року однією сім`єю зі своїм чоловіком ОСОБА_6 та відсутності доказів її проживання однією сім`єю із ОСОБА_7 .

Встановивши такі обставини та відхиливши покази свідків, які надали протилежні пояснення, враховуючи відсутність інших доказів на підтвердження позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, стаття 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання позову, визначила, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись із позовом, особа відповідно до принципу диспозитивності самостійно визначає зміст позовних вимог і суб`єктний склад учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання позову, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3 , достовірно значи про те, що спадкова справа щодо майна ОСОБА_4 заведена за заявою ОСОБА_2 , який також заявляє вимоги щодо спадщини, його до участі у цій справі не залучила, хоча вирішення питання щодо її проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 понад п`ять років до дня смерті може стосуватися його прав і обов`язків.

За встановлених обставин висновок суду апеляційної інстанції про відмову у позові є правильним, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, вирішив питання про права та обов`язки інших осіб, які також претендують на спадщину після ОСОБА_4 , не встановивши їх коло і не залучивши до участі у справі.

Доводи заявника про те, що встановлення апеляційним судом неможливості проживання однією сім`єю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до листопада 2013 року є підставою для часткового задоволення заяви, касаційний суд відхиляє, так як суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові у повному обсязі, виходив із його недоведеності та вказав на відсутність належних і допустимих доказів проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 однією сім`єю за весь заявлений період.

Посилання заявника на те, що допитані судом першої інстанції свідки підтвердили, що вона була членом сім`ї ОСОБА_4 , так як проживала разом із нею, вони мали спільний бюджет і були пов`язані спільним побутом, не свідчать про неправильність висновку апеляційного суду про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції відхилив покази свідків, оскільки вони суперечать іншим встановленим обставинам у цій справі, а також обставинам, встановленим судовими рішеннями у справі № 569/16419/15-ц, у якій брала участь ОСОБА_7 . Суд касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи відповідно встановлених статтею 400 ЦПК України повноважень не має права переоцінювати докази.

Твердження заявника про те, що судові рішення у справі № 569/16419/15-ц не мають преюдиційного значення у цій справі, так як у позові суд відмовив у зв`язку з тим, що вимоги заявлено до неналежного відповідача, а не через їх безпідставність, є помилковими.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року, яке у цій частині залишене без змін апеляційним судом, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку з його безпідставністю і відсутністю доказів на підтвердження обставин, якими позов обґрунтований. Апеляційний суд Рівненської області, вказуючи у рішенні від 26 жовтня 2016 року на подання позову до неналежного відповідача, з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позову погодився.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Шевчуком Віктором Сергійовичем,залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов