Справа № 712/2-637/2011
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 712/2-637/2011 за заявою Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» про заміну стягувача у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2018 року, повний текст якої складено 11 грудня 2018 року, головуючий Данко В.Й., -

встановив:

ПАТ «ФІДОБАНК» 26.11.2018 звернулося до суду із зазначеною заявою мотивуючи таким. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.04.2012 задоволено позов ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, стягнуто на користь банку 445382,65 грн заборгованості за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009, а також 1820,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

05.06.2013 була зареєстрована зміна найменування Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» на Публічне акціонерне товариство «ФІДОКОМБАНК».

30.10.2013 усі права і обов`язки ПАТ «ФІДОКОМБАНК» були передані Публічному акціонерному товариству «ФІДОБАНК», а 30.12.2013 зареєстровані зміни до Статуту ПАТ «ФІДОБАНК», відповідно до яких ПАТ «ФІДОБАНК» є повним правонаступником усіх прав і зобов`язань ПАТ «ФІДОКОМБАНК».

Таким чином, ПАТ «ФІДОБАНК» є правонаступником ПАТ «ФІДОКОМБАНК» і кредитором щодо вимог за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009 (ст.ст. 104, 512 ЦК України).

Положеннями ст. 442 ЦПК України передбачений порядок заміни сторони у виконавчому провадженні, згідно з яким у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником; заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа). Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (ст. 442 ч. 5 ЦПК України).

Посилаючись на ці обставини, заявник просив замінити сторону стягувача у цивільній справі № 2-637/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009 у розмірі 445382,65 грн, а також 120,00 грн понесених позивачем витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700,00 грн державного мита, з Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» () на правонаступника Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» ().

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2018 заяву задоволено, замінено сторону виконавчого провадження - стягувача у цивільній справі № 2-637/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009 у розмірі 445382,65 грн, а також 120,00 грн понесених позивачем витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700,00 грн державного мита, з Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» () на правонаступника Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» ().

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених законом підстав для заміни сторони у виконавчому провадженні, яка вибула, її правонаступником.

Боржник ОСОБА_2 (враховуючи зміну прізвища із укладенням 27.10.2012 шлюбу з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » (а.с. 28)) оскаржила ухвалу суду першої інстанції як постановлену з порушенням вимог закону. У скарзі наводить такі доводи.

Боржник не був присутній під час розгляду судом заяви про заміну стягувача, копію заяви, доданих до неї документів та судової повістки не отримував. Цим були порушені процесуальні права боржника.

Суд неправильно застосував положення ст. 442 ЦПК України, ст.ст. 8, 15 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 512, 514 ЦК України, оскільки правонаступництва ПАТ «ФІДОБАНК» за позивачем не відбулося, доказів про таке в справі немає. Висновки суду не відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13.

ПАТ «ФІДОБАНК» не є позивачем у справі, представник ПАТ «ФІДОБАНК» не мав повноважень на представництво інтересів ПАТ «Ерсте Банк», тому не мав цивільної процесуальної дієздатності і не мав права подавати відповідну заяву. Через це заяву належало залишити без розгляду (ст. 257 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Просить ухвалу скасувати та відмовити в заяві про заміну сторони виконавчого провадження або залишити заяву без розгляду на підставі ст. 257 ч. 1 п. 1 ЦПК України як подану особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи заявника, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

З урахуванням положень ст. 10 ч. 9, ст. 13 ч. 1, Розділу VI ЦПК України, суд розглядає та вирішує процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, у межах вимог відповідної заяви, відповідно до формулювання предмету заяви. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги та підстави заяви, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, апеляційний суд не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення у справі № 2-637/11 про задоволення позову ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009 у сумі 445382,65 грн, а також щодо стягнення судових витрат в сумі 1820,00 грн, було ухвалене Ужгородським міськрайонним судом 18.04.2013 (а.с. 2). Поряд із цим, із виконавчого листа випливає, що він був виданий Ужгородським міськрайонним судом 12.10.2012 стягувачу ПАТ «Ерсте Банк» на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.08.2012 у справі № 2-637/11, яке, як зазначено у виконавчому листі, набрало законної сили 08.08.2012 (а.с. 3).

На виконавчому листі держвиконавцями вчинені чотири записи про повернення виконавчого листа стягувачу, з яких дати повернення виконавчого документа вказані лише у двох випадках (30.04.2014 і 30.11.2015). У справі відсутні дані про наявність на час звернення ПАТ «ФІДОБАНК» із заявою до суду виконавчого провадження з виконання вищезгаданого виконавчого листа, заявник на таке теж не посилається.

Отже, на час розгляду заяви судом першої інстанції наведена заявником підстава для стягнення боргу у вигляді рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.04.2012 суперечить щодо відповідної підстави змісту виконавчого документа, який у дійсності пред`являвся до примусового виконання, а докази фактичного здійснення конкретного виконавчого провадження на час звернення банку із заявою до суду та на час розгляду заяви судом першої інстанції - відсутні.

Подаючи до суду заяву, що розглядається, ПАТ «ФІДОБАНК» посилалося на те, що внаслідок спочатку зміни 05.06.2013 найменування Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» на Публічне акціонерне товариство «ФІДОКОМБАНК», а в подальшому передачі 30.10.2013 усіх прав і обов`язків ПАТ «ФІДОКОМБАНК» Публічному акціонерному товариству «ФІДОБАНК» внаслідок приєднання до цього банку з реєстрацією 30.12.2013 змін до Статуту ПАТ «ФІДОБАНК» щодо правонаступництва, ПАТ «ФІДОБАНК» є повним правонаступником усіх прав і зобов`язань ПАТ «ФІДОКОМБАНК». Ці обставини підтверджуються документами на а.с. 4-15. Тож ПАТ «ФІДОБАНК» є новим кредитором щодо вимог за кредитним договором від 26.08.2008 № 014/1228/2/22009.

У разі набуття новим кредитором відповідних цивільних прав у порядку правонаступництва (ст. 104, ст. 512 ч. 1 п. 2, ст. 514, ст. 517 ч. 1 ЦК України), реалізувати ці права він може не в будь який спосіб, а в той, що передбачений законом та/або договором.

За змістом положень ст.ст. 1-4, 107, 118, 122, 208, 223 та інших норм ЦПК України (у редакції, що була чинною на час звернення ПАТ «Ерсте Банк» до суду та ухвалення судового рішення), яким регулюється порядок провадження в цивільних справах (цивільний процес), цивільне судочинство полягає в розгляді судом цивільних справ, розгляд справ покладається на суд першої інстанції, рух справи в суді розпочинається з моменту подання та реєстрації відповідної заяви і закінчується ухваленням остаточного судового рішення, після набрання яким законної сили правові підстави для провадження в справі перестають існувати. Аналогічно ці питання регулюються ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 (ст.ст. 1-4, 23, 184, 187, 258, 273 та ін.). Питання заміни сторони в справі в порядку правонаступництва вирішуються під час провадження в справі (ст. 37 і ст. 55 відповідних редакцій ЦПК України). Тож будь-які процесуальні дії в справі, провадження в якій закінчено, не ґрунтуються на законі, суперечать смислу цивільного процесу і як такі недопустимі.

Тим часом, ПАТ «ФІДОБАНК» вірно вказуючи в заяві на можливість застосування ст. 442 ЦПК України для заміни сторони у виконавчому провадженні або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, поставило вимогу про заміну сторони стягувача не відповідно до вищевказаних правил, а саме в цивільній справі № 2-637/11. При цьому, йдеться про заміну сторони стягувача, яким було ПАТ «Ерсте Банк», на сторону стягувача ПАТ «ФІДОБАНК», яке оформило своє правонаступництво за відповідними вимогами більш ніж через рік після ухвалення судом рішення, за яким був виданий виконавчий документ. Тобто, щодо ПАТ «ФІДОБАНК» не може вирішуватися питання про правонаступництво саме в цивільній справі, провадження в якій було закінчено задовго до набуття цим банком відповідних прав.

Таким чином, заявник поставив недопустиме питання про процесуальне правонаступництво в справі, рішення в якій набрало законної сили, провадження в якій закінчене і будь-які процесуальні дії в якій вчинятися, а процесуальні рішення прийматися - не можуть. Така вимога не підлягала задоволенню. ПАТ «ФІДОБАНК» по суті помилково ототожнило процесуальні правовідносини в порядку ЦПК України під час розгляду цивільної справи та правовідносини, пов`язані з виконанням судового рішення, що вказує на неправильне застосування закону, який регулює різні правовідносини.

Наведені обставини є достатніми для висновку про необґрунтованість заяви, недопустимість сформульованої вимоги, а тому про відсутність підстав для її задоволення.

Поза тим, щодо можливості вирішення відповідних питань колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції на час ухвалення судом рішення про стягнення боргу), що відповідає положенням ст. 18 чинної редакції цього Кодексу.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (відповідно, ст. 368 і ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 3 ч. 3 чинної редакції ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу, а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження (чинні на відповідний час Закони № 606-XIV і № 1404-VIII). У разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (ст. 378 ч. 1 ЦПК України у редакції, чинній до 15.12.2017). На час розгляду справи апеляційним судом ЦПК України регулює це питання загалом так само (ст. 442 Кодексу), водночас частина 5 цієї статті передбачає, що її положення застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. Відповідні положення містять і Закон № 606-XIV (ст. 8 ч. 5 (у редакції починаючи з 09.03.2011) та Закон № 1404-VIII (ст. 15 ч. 5).

Тож на час звернення ПАТ «ФІДОБАНК» із заявою, на час вирішення її судом першої інстанції та на час розгляду справи за апеляцією на ухвалу суду закон передбачає можливість і порядок заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні або у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження його правонаступником.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відтак, дії, рішення у відповідному процесі можуть мати місце лише за наявності власне процесу, за правилами такого процесу і не можуть вчинятися (прийматися) поза процесом та поза встановленими ним правилами. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (ст. 19 ч. 1 п. 1 Закону № 606-XIV, ст. 26 ч. 1 п. 1 Закону № 1404-VIII). Саме у виконавчому провадженні сторона, зокрема, стягувач як учасник провадження, реалізує комплекс прав, передбачених ст. 12 Закону № 606-XIV, ст. 19 Закону № 1404-VIII та іншими нормами законодавства. Заміна сторони у виконавчому провадженні не може бути проведена за відсутності відповідного провадження (за винятком спеціального випадку, передбаченого ст. 442 ч. 5 ЦПК України, яка набрала чинності з 15.12.2017), що випливає, крім іншого, зі змісту норм ст.ст. 7, 8 Закону № 606-XIV, ст.ст. 14, 15 Закону № 1404-VIII, ст. 378 і ст. 442 ч.ч. 1, 2, 4 відповідних редакцій ЦПК України.

Сам по собі перехід прав первісного кредитора до нового кредитора, якщо такий відбувся, не звільняє останнього від обов`язку дотримання відповідних правил, установлених для примусового виконання рішення суду, як не усуває відповідного обов`язку сама лиш констатація про те, що чинне рішення суду не повинно залишатись невиконаним. Після закінчення провадження в цивільній справі законодавством не передбачено можливості заміни сторони в такій справі, натомість передбачена заміна сторони (стягувача) саме у виконавчому провадженні або заміна стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Оскільки питання ані про заміну сторони у виконавчому провадженні, ані про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження не ставилося, заявник про таке не просив, а його правова позиція зводиться до необхідності заміни стягувача саме у цивільній справі, правових підстав для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження немає. Вирішивши питання про заміну сторони виконавчого провадження - стягувача у цивільній справі № 2-637/11, суд першої інстанції по-перше, вийшов за межі вимог заяви і вирішив питання, про яке заявник не просив, по-друге, не врахував вищевикладені обставини щодо некоректності вимоги заяви, відсутності даних власне про виконавче провадження та щодо відсутності правових підстав для заміни стягувача в цивільній справі.

Посилання на постанову Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13 некоректне, оскільки у випадку, який розглядався за правилами ст.ст. 353 - 360-7 відповідної редакції ЦПК України, йшлося про заміну сторони у саме виконавчому провадженні, що було відкрите постановою держвиконавця, на стадії виконання рішення суду, тоді як у випадку, що наразі розглядається, про заміну сторони у виконавчому провадженні не йдеться. Окрім цього, указана правова позиція стосувалася питання правонаступництва (відступлення права вимоги) як такого, де питання заміни стягувача у виконавчому провадженні було похідним. Тож у цих різних випадках мають місце різні обставини і різні правовідносини з огляду на правову позицію заявника щодо заміни стягувача в цивільній справі.

Новий кредитор у відповідних правовідносинах діє на власний ризик і повинен діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 3, 11-14, 104, 509, 517, 519, інші норми ЦК України). Особа, на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами, повинна обрати належний спосіб захисту права або вирішення відповідного питання, належно обґрунтовувати заяву, формулювати вимогу та надати докази, які підтверджують відповідні доводи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 76-81 ЦПК України). Ці вимоги не можна визнати дотриманими заявником.

Заявник безпідставно фактично ототожнює правонаступництво в порядку заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок переходу прав до іншої особи як інститут матеріального права із процесуальним правонаступництвом, невірно застосовуючи положення закону і щодо останнього. Якщо заявник набув прав первісного кредитора в повному обсязі, він як новий кредитор не має перешкод для дій, спрямованих на реалізацію набутих прав, що випливають із положень, зокрема, Розділів VI і VII відповідних редакцій ЦПК України, Законів № 606-XIV, № 1404-VIII і дають можливість забезпечити права стягувача за наявності відповідних підстав і за умови компетентного використання процесуальних інструментів.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення заяви ПАТ «ФІДОБАНК» за правилами ст. 442 ЦПК України.

Можливість розгляду судом заяви за відсутності учасників справи (ст. 442 ч. 3 ЦПК України) не звільняє суд від обов`язку повідомити їх належним чином про час і місце розгляду справи (ст.ст. 8, 43, 128, 130, 211 та інші норми ЦПК України). Ці вимоги процесуального закону не були дотримані, доказів повідомлення божника про час і місце розгляду заяви ПАТ «ФІДОБАНК» у справі немає.

Доводи апеляції про те, що правонаступництва ПАТ «ФІДОБАНК» за ПАТ «Ерсте Банк» не відбулося, безпідставні, позаяк факт такого правонаступництва має місце, підтверджується документами та не спростований. Міркування про те, що представник ПАТ «ФІДОБАНК» не мав повноважень на представництво інтересів ПАТ «Ерсте Банк», тому не мав цивільної процесуальної дієздатності і не мав права подавати відповідну заяву, внаслідок чого заяву належало залишити без розгляду (ст. 257 ч. 1 п. 1 ЦПК України), некоректні. Беручи до уваги встановлене в справі, про представництво ПАТ «ФІДОБАНК» інтересів ПАТ «Ерсте Банк» не йдеться, оскільки ПАТ «ФІДОБАНК» є кінцевим правонаступником щодо всіх його прав і обов`язків. Тобто, ПАТ «ФІДОБАНК» діє у власних інтересах, на захист своїх майнових прав і має право на звернення до суду, тому для залишення заяви без розгляду відповідно до сформульованої апелянтом правової позиції підстав немає.

Відтак, суд ухвалив помилкове судове рішення, тому з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 3 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу скасувати, у задоволенні заяви банку про заміну стягувача у цивільній справі відмовити.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2018 року скасувати, у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» про заміну стягувача у цивільній справі № 2-637/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 липня 2018 року.

Судді