Ухвала

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 127/14453/18

провадження № 61-6689ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2018 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, заступника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій

області - начальника слідчого управління Ярмолюка Віталія Миколайовича, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУНП у Вінницькій області), заступника начальника ГУНП у Вінницькій області - начальника слідчого управління Ярмолюка В. М., Державної казначейської служби України

(далі - ДКСУ) про визнання порушення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлення справедливої компенсації, визнання порушення пункту 2 статті 21 КПК України, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня

2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про визнання порушення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлення справедливої компенсації, визнання порушення пункту 2 статті 21 КПК України.

Відкрито провадження у справі в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась скарга ОСОБА_1 на бездіяльність начальника слідчого управління ГУНП України у Вінницькій області Ярмолюка В. М., яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за його заявою від 14 квітня 2018 року про вчинення злочинів службовими і посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня

2018 року (справа № 127/9334/18) зобов'язано уповноважену особу

ГУНП у Вінницькій області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 14 квітня 2018 року з приводу неправомірних дій службових і посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

У зв'язку з відсутністю інформації про виконання ухвали суду від 26 квітня 2018 року позивач повторно звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області зі скаргою на бездіяльність заступника начальника слідчого управління ГУНП України у Вінницькій області Ярмолюка В. М. щодо невиконання вимог пункту 1-1 частини другої статті 60, частини першої статті 214 КПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2018 року (справа № 127/11313/18) зобов'язано заступника начальника слідчого управління ГУНП України у Вінницькій області Ярмолюка В. М. виконати вимоги пункту 1-1 частини другої статті 60, частини першої статті 214 КПК України та невідкладно видати

ОСОБА_1 витяг з ЄРДР за його заявою від 14 квітня 2018 року.

08 червня 2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до заступника начальника слідчого управління ГУНП України у Вінницькій області Ярмолюка В. М.

Посилаючись на те, що станом на 12 червня 2018 року ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня та 29 травня 2018 року

не виконані та внаслідок невиконання судових рішень йому заподіяно моральну шкоду, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі, еквівалентному 2 500 євро.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня

2018 року (у складі судді Горденко Г. О.) у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року

(у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Денишенко Т. О.) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня

2018 року залишено без змін.

27 березня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 10 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 27 лютого 2019 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Предметом позову у цій даній справі є відшкодування моральної шкоди, тобто ціна позову становить 2 500 євро, що в еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції за курсом Національного банку України становить 79 100 грн (1 євро = 31,64 грн), та яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Апеляційним судом вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону.

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, заступника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - начальника слідчого управління Ярмолюка ВіталіяМиколайовича, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська