КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 355/1690/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4012/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко К.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поновлення прав землевласника та усунення перешкод у користуванні належною на праві приватної власності земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року,

встановив:

у грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд поновити його права, як власника земельної ділянки площею 0,4926 га, розташованої по АДРЕСА_1 , та усунути йому перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , а також розташовані за цією адресою земельні ділянки площею 0, 4926 га, з яких 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, а 0, 2426 га - для ведення особистого селянського господарства. Позивач зазначав, що відповідачі у справі, які є його сусідами, без його відома та згоди встановили межі своєї земельної ділянки, а згодом і паркан по такій межі, зменшивши таким чином належну йому ділянку, що позбавляє його реальної можливості повноцінно користуватись нею.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження порушення відповідачами його прав. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Зміст права власності на землю визначений положеннями ст. 78 ЗК України. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно з ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Положеннями статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Як встановлено ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Землеустрій, у відповідності до наданого у ст.1 Закону України «Про землеустрій» визначення, - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі: а) розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель; б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України; в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; г) встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути); ґ) організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою; д) виявлення порушених земель і земель, що зазнають впливу негативних процесів, та проведення заходів щодо їх відновлення чи консервації, рекультивації порушених земель, землювання малопродуктивних угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, заболочення, вторинного засолення, висушення, ущільнення, забруднення промисловими відходами, радіоактивними і хімічними речовинами та інших видів деградації, консервації деградованих і малопродуктивних земель.

Заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов`язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами, у тому числі орендарями.

Власники землі, землекористувачі, у тому числі орендарі, при здійсненні землеустрою зобов`язані забезпечити доступ розробникам документації із землеустрою до своїх земельних ділянок, що підлягають землеустрою.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належать земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,2500 га та 0, 2426 га. Відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належать земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_2 площею 0,2500 га та 0,2408 га.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 06 лютого 2018 року за клопотанням позивача було призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи відповідає розроблена технічна документація на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування; чи має місце порушення землекористування, зокрема, порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , відносно межі, що відділяє земельну ділянку по АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_1

З висновку експерта, зробленого за наслідками проведеної експертизи, вбачається, що порушення та накладання земельних ділянок сторін у справі відповідно до провстановлюючих документів відсутні, тоді як фактично наявне накладання земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , на належну ОСОБА_2 земельну ділянку, а площа такого накладання становить 0,0146 га.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не було взято до уваги те, що він не погоджується з висновком експерта у зв`язку з чим просив суд першої інстанції викликати експерта для дачі пояснень з приводу висновку. Позивач зазначав, що експертом не було взято до уваги те, що тимчасова споруда з дерева, збудована на належній йому земельній ділянці з дотриманням вимог земельного законодавства, а відстань до межі земельних ділянок становила не менше 1 метра на момент такої забудови, тоді як тимчасова споруда на земельній ділянці відповідачів була збудована вже пізніше та зі зміщенням межі на його земельну ділянку. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Матеріали справи свідчать про те, що Державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 були видані ОСОБА_2 06 жовтня 2011 року, тоді як ОСОБА_1 Державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - 27 вересня 2012 року. Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки був виданий ОСОБА_1 у квітні 2009 року, тоді як доказів про те, що позивач звертався до уповноважених органів за встановленням меж належної йому земельної ділянки після отримання ним Державних актів на право власності на землю в натурі матеріали справи не містять. Разом з тим, межі належної ОСОБА_2 земельної ділянки були закріплені в натурі межовими знаками у грудні 2017 року, про що свідчить Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 01 грудня 2017 року.

Накладення земельних ділянок відповідно до вказаних Державних актів судом не встановлено, як і фактичного порушення меж земельної ділянки позивача відповідачами.

Також слід зазначити, що Приписом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24 листопада 2017 року було встановлено, що будівельні роботи з будівництва господарської споруди на належній позивачу ОСОБА_1 земельній ділянці виконані без отримання будівельного паспорту та з порушенням порядку виконання будівельних робіт. Також з вказаного Припису вбачається, що гараж позивачем влаштовано на відстані 0,4 м. від межі суміжної земельної ділянки, яка належить відповідачу, чим також порушено будівельні норми.

Посилання позивача на невідповідність висновку експерта дійсним обставинам справи не обґрунтована посиланнями на порушення норм чинного законодавства, яким регулюється проведення відповідного дослідження, а зводиться лише до незгоди позивача з фактичним землекористуванням відповідачами належною ОСОБА_2 земельною ділянкою. Крім того, слід зазначити, що у своїй апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до іншого суду за встановленою підсудністю.

Положеннями ст. 378 ЦПК України визначені підстави для скасування судового рішення і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Так, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Разом з тим, скаржником не наведено доводів щодо порушенням судом першої інстанції правил підсудності розгляду даної цивільної справи.

В судовому засідання у суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Дегтяренко В .Г . просив суд скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгул до того ж суду першої інстанції.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначені статтею 374 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті позовних вимог, із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції чинним процесуальним законодавством не передбачено.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді