Ухвала

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 308/1779/15-ц

провадження №61-7514 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про нарахування та виплату заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» нарахувати їй та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період роботи з 01 вересня 2008 року

до 30 листопада 2014 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 28 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за лікувально-діагностичну роботу у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період

з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року змінено у частині визначення періоду нарахування та виплати доплати до заробітної плати та зобов'язано Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 заробітну плату в частині доплат за лікувально-діагностичну роботу у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 01 січня 2009 року по 30 листопада 2014 року.У решті рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 757,50 грн.

У квітні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 28 січня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про нарахування та виплату заробітної плати відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник