Номер провадження: 22-ц/813/2781/19
Номер справи місцевого суду: 520/5081/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Успенської Алі ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора Тимофєєва Олександра Анатолійовича, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченка В.О. 10 жовтня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

03 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28487081 від 27 лютого 2016 року, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєвим Олександром Анатолійовичем щодо реєстрації за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 червня 1999 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., - права власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у складі: житлового будинку А, загальною площею 62 кв.м, житловою 17,5 кв.м.; сараю Б; сараю В; навісу Г; огорожі 1-3; мостіння І; теплиці ІІ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при державної реєстрації до складу загальної площі будинку були включені самочинно збудовані споруди, збудовані позивачкою вже після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а тому дані споруди та переобладнання не можуть входити до складу спадщини.

Відповідач ОСОБА_3 , не погоджуючись із позовними вимогами, обґрунтував свої заперечення тим, що дані споруди були збудовані при житті його батька ОСОБА_4 до 1992 року, а тому у відповідності до законодавства України підлягали спрощеної реєстрації, у зв`язку із чим у державного реєстратора були всі законні підстави для реєстрації права власності за відповідачем 1/3 части домоволодіння саме у такому складі приміщень і споруд.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано необхідність обов`язкового надання для державної реєстрації прав на нерухоме майно у вигляді частини житлового будинку виписку із погосподарської книги; суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги показання свідків, що підтвердили факт перепланування та перебудови будинку після 1992 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 19 червня 1999 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 , на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та який в цілому складеться з однієї кам`яної будівлі, загальна площа якої становить 8,7 кв.м, та надвірних споруд: «Б» сарай; І мостіння, 31-3 огородження, розташованого на земельній ділянці розміром3 72 кв.м., що належить померлому на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.1982 року.

На самовільно возведенні споруди: веранда «а1», «а2»; мансарда «а3», погріб під «а1», прибудова «а4»; сарай «В»; навіс «Г»; теплиця ІІ, - свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Інші 2/3 частини домоволодіння належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 від 14 серпня 1997 року, та свідоцтва про право власності на 1/2 частину зазначеного будинку від 14 серпня 1997 року.

Дані обставини зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом від 19 червня 1999 року (т. 1 а/с 19), та визнані сторонами.

02 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 04 лютого 2016 року державний реєстратор зупинив розгляд зави у зв`язку із відсутністю у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації (т. 1 а/с 70). 27 лютого 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофеєвим Олександром Анатолійовичем була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ( т. 1 а/с73), а саме, зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку загальною площею 62 кв.м., житловою 17,5 кв.м, із спорудами: сарай «Б»; сарай « В»; навіс «Г»; огорожа 1-3; мостіння І; теплиця ІІ.( т. 1 а/с 74).

Реєстрацію було здійснено на підставі:

- свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 червня 1999 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., р/н 3-2708 у вигляді права власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- договору купівлі продажу будинку від 22 липня 1982 року (т. 1 а/с 171), згідно якого покупець ОСОБА_4 придбав житловий будинок, загальна житлова площа якого становить 8,7 кв.м та надвірних споруд: «Б» сарай, забору і мостіння, розташовані на земельної ділянці 372 кв.м.;

- рішення Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси №420 від 21 травня 1982 року про затвердження приймальною комісією в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 корисною площею 19,8 кв.м та житловою 8,7 кв.м з надвірною спорудою сараєм ( а/с 173);

- технічного паспорту від 19 травня 1999 року, виданого КП « ОМБТІ та РОН», згідно якого в експлікації внутрішніх приміщень будинку загальною площею 62,0 кв.м та житловою 17,5 кв.м зазначені наступні приміщення : веранда 10,5 кв.м; житлова 8,8 кв.м; житлова 8,7 кв.м; кухня 6,2 кв.м; веранда 10,1 кв.м; сан. вузол 2,6 кв.м; ст. шафа 0,5 кв.м; ст. шафа 0,6 кв.м; мансарда 14,0 кв.м.

Також окрім будинку, збудованого у 1960 році, наступні споруди збудовані: сарай «Б» у 1960 р.; сарай «В» у 1983 р.; навіс «Г» у 1983 році; мостіння здійснено 1983 році; а також огорожа 1-3 та теплиця ІІ - збудовані у 1984 році (т.1 а/с 17 - зворот).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.2 ст. 331 ЦК, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Приймаючи до уваги, що державна реєстрація права власності відноситься законом до обов`язкової процедури, яка є складової отримання права власності на новостворене майно, суд пришов до вірного висновку, що скасування такої реєстрації права власності є фактом втручання у право мирного володіння своїм майном, яке захищено як Конституцією України, так і Протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Встановивши, що скасування державної реєстрації права власності є втручанням у право мирного володіння своїм майном, суд з`ясовує чи є законні умови (тобто таки, які передбачені законом) для відповідного втручання, чи є метою втручання інтереси суспільства та чи відповідає таке втручання принципам демократичного суспільства.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом (ч. 5 ст. 12 вищезазначеного Закону).

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, що, відповідно до законодавства, підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 404 ( 2І538-12 ) від 09 серпня 2012, - індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягали задоволенню, оскільки на момент державної реєстрації права власності у державного реєстратора були всі підстави для внесення відомостей до реєстру речових прав про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у складі: житлового будинку А, загальною площею 62 кв.м, житловою 17,5 кв.м.; сараю Б; сараю В; навісу Г; огорожі 1-3; мостіння І; теплиці ІІ.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що встановлені обставини дають змогу зробити висновок про відсутність законних підстав для втручання у право вільного володіння своїм приватним майном ОСОБА_6 у вигляді скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку, і вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги показання свідків, що підтвердили факт перепланування та перебудови будинку після 1992 року, оскільки такі показання не спростовують факту здійснення побудови споруд та перепланування будинку до 1992 року. Пояснення свідків підтверджують лише факт проведення якихось робіт по будівельним роботам та можливої реконструкції частини приміщень у будинку. Проект реконструкції є підтвердженням факту намагання проведення реконструкції будинку у 2000 році ОСОБА_7 А.І., але відсутність будь яких документальних підтверджень проведених робіт (кошторису, договору з виконавцем робіт, акту прийму виконаних робіт і т.п.) не надає можливості встановлення виконання робіт у відповідності до поданого проекту.

Вимоги статті 376 ЦК, щодо самочинного будівництва, стосуються лише новоствореного ( вже побудованого або яке ще будується ) та не відноситься до питання реконструкції вже побудованого нерухомого майна у межах існуючих розмірів.

Колегія суддів вважає також необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 на необхідність обов`язкового надання для державної реєстрації прав на нерухоме майно у вигляді частини житлового будинку виписку із погосподарської книги ( що визначено у п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127) у зв`язку із тим, що ведення погосподарської книги є складовою частиною ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах. Порядок його ведення визначено відповідною Інструкцією. Зокрема, Інструкція, яка затверджена Наказом Комітету Державної статистики України № 491 від 08 жовтня 2010 року (діяла на момент державної реєстрації 27 лютого 2016 року) визначила, що погосподарський облік, як вид первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збираються сільськими, селищними, міськими радами (далі - місцеві ради) по розташованих на їхній території сільських населених пунктах і які є необхідними для виконання ними своїх повноважень та інформаційного забезпечення органів місцевого самоврядування всіх рівнів і органів виконавчої влади про соціально-демографічні характеристики населення в сільській місцевості, його потенціал у сфері сільського господарства (п.1.1).

Об`єктом погосподарського обліку (ПГО), у п. 2.1 Інструкції визначено: домогосподарство з реєстрацією місця проживання на території місцевої ради разом з нерухомістю, якою воно володіє або користується на правах довгострокової оренди, - перший тип об`єкта; домогосподарство з реєстрацією місця перебування на території місцевої ради без реєстрації місця проживання в ній разом з нерухомістю, якою воно володіє або користується на правах довгострокової оренди, - другий тип об`єкта; домоволодіння, місце проживання власника (власників) якого зареєстровано за межами місцевої ради, включаючи земельні ділянки, що належать цій особі (особам) у межах місцевої ради, - третій тип об`єкта; землеволодіння, місце проживання власника (власників) якого зареєстровано за межами місцевої ради, - четвертий тип об`єкта. Землеволодіння, як об`єкт ПГО, не має розташованого на ньому житлового будинку, але на ньому можуть знаходитися окремі господарські споруди; закинутий об`єкт - домоволодіння або землеволодіння, яким тривалий час ніхто не користується і яке має ознаки занепаду, руйнування, а також домоволодіння або землеволодіння, чий єдиний власник, господар помер, а спадкоємці (правонаступники) ще не визначені, - п`ятий тип об`єкта.

Однією із форм первинної облікової документації погосподарського обліку Інструкцією визначено погосподарська книга (п.1.6).

Таким чином, погосподарська книга має значення лише для погосподарського обліку самих рад, і не є складовою частиною, необхідною для отримання права власності, наявні у такої книги відомості про наявності проживання або реєстрації особи мають значення лише при необхідності встановлення такого факту державним реєстратором, і можуть містити лише ти відомості про прибудови, споруди та експлікацію приміщень будинку, які зазначені у відповідному Технічному паспорті.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відсутність у державного реєстратора виписки з погосподарської книги, щодо факту проживання або реєстрації особи у даному будинку, при наявності свідоцтва про право на спадщину, та дійсному Технічному паспорту , не могло бути підставою для відмови у реєстрації права власності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 19.07.2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе