Справа № 466/7301/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2596/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

11 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_4, в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 2 571 091,71 гривень, 3% річних 70 007,77 гривень, пеню 1 201 054,72 гривень, що разом складає 3 842 154,20 гривень, та судовий збір. В подальшому позивач, не змінюючи підстав та предмету позову, уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 1 191 873,98гривень, 3% річних 37 813,43гривень, пеню 618 533,62 гривень, що разом складає 1 848 221,03 гривень, та судовий збір. В подальшому позивач, не змінюючи підстав та предмету позову, уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 2 571 091,71гривень, 3% річних 70 007,77 гривень, пеню -1 201 054,72 гривень, що разом складає 3 842 154,20 гривень, та судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що ОСОБА_4 позичив у неї:

04.12.2014 року 51 850 доларів США (що на день подачі позову до суду за офіційним курсом НБУ становить 1 191 873, 98 грн) та

16.03.2015 року 60 000 доларів США (що на день подачі позову до суду за офіційним курсом НБУ становить 1 379 217, 73 грн).

На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в розмірі 51 850 доларів США ОСОБА_4 видав розписку від 04.12.2014, у якій зобов'язувався повернути вказані грошові кошти до 04.02.2015. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в розмірі 60 000 доларів США ОСОБА_4 видав розписку від 16.03.2015, у якій зобов'язувався повернути вказані грошові кошти до 01.07.2015.

18 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним договір позики 51 850,00 доларів США, укладений між сторонами, оформлений розпискою від 4 грудня 2014 року, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_2 звернулась до нього із вимогою про повернення грошових коштів в сумі 51 850 доларів США. На підтвердження вимог ОСОБА_2 надала розписку, в якій зазначено, наступне: «Я, ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_1; паспорт серії КА 978623), ІНФОРМАЦІЯ_1, беру в борг у ОСОБА_2 суму в розмірі 51 850 доларів США з 04.12.2014 року та зобов'язуюсь повернути вищевказану суму до 04.02.2015 року». ОСОБА_4 стверджує, що зазначеної розписки не писав, підпису на ній не ставив та про існування між ним та ОСОБА_2 боргових зобов'язань за цією розпискою йому нічого не відомо.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 03 липня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 2 571 091,71 гривень, 3% річних 70007,77 гривень, пеню 1165396,46 гривень, що разом складає 3 806 495 гривень 94 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6090 гривень.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що стягуючи суму боргу за розпискою від 16.03.2015 на суму 60 000,00 дол. США, районний суд не звернув увагу на те, що у вказаній розписці не зазначено обовязку повернення грошових коштів, а відтак вважає, що відсутні підстави для стягнення боргу, пені, відсотків та втрат інфляції за цією розпискою. Вказує, що розписку про отримання 51 850,00 дол. США він не писав і договір на вказану суму з ОСОБА_2 не укладав. Крім цього вказує, що рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_4 трьох відсотків річних за період коли строк виконання зобовязання не настав не відповідає положенням ст. 625 ЦК України. Вважає безпідставним стягнення з нього пені у розмірі 1 165 396,46 грн. Вказує, що районний суд не взяв до уваги заяву його представника про застосування строку позовної давності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи (а.с.208 т.2), про причини неявки суд не повідомив, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом установлено, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 51 850 доларів США та зобов'язувався повернути вказані грошові кошти до 04.02.2015, що стверджується наявною у матеріалах справи розпискою від 04.12.2014 (а.с.7 т.1).

З огляду на положення частини другої статті 1047 ЦК України підписана ОСОБА_4 розписка, з якої убачається, що він отримав позику у сумі 51 850 доларів США та зобов»язався повернути зазначену суму ОСОБА_2, є належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики. На спростування факту підписання розписки ОСОБА_4 не надав жодних доказів. Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору позики від 04.12.2014 недійсним.

Судом також установлено, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2М 60 000 доларів США, що стверджується розпискою від 16.03.2015, у якій він зобов'язувався повернути вказані грошові кошти до 01.07.2015 (а.с.8 т.1).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що ОСОБА_4 зобов»язання не виконав, кошти позикодавцеві не повернув.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми основного боргу, що становить на день подачі позову за офіційним курсом НБУ 2 571 091,71 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов»язання за договором позики позикодавець має право вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_4 3% річних у розмірі 70007,77 гривень, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно наданого позивачем розрахунку період нарахування 3% річних за розпискою від 16.03.2015 з 16.03.2015 до 24.12.2015, однак у розписці зазначений термін повернення грошових коштів 01.07.2015, а за розпискою від 04.12.2014 з 04.12.2014 до 24.12.2015, проте у розписці зазначений термін повернення грошових коштів 04.02.2015. Отже, нарахування 3 % річних проведено за період, коли термін виконання зобов»язання не настав.

Враховуючи наведене, з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 3 % річних від простроченої суми 1 191 873,98 грн за розпискою від 04.12.2014 за період з 04.02.2015 по 24.12.2015 у сумі 31 739,76 грн ( 1 191 873,98 х 3 х 324 дні : 365: 100 = 31 739,76 грн), та 3 % річних від простроченої суми 1 379 217,73 грн за розпискою від 16.03.2015 за період з 01.07.2015 по 24.12.2015 у сумі 20 064,78 грн (1 379 217,73 х 3 х 177 днів : 365:100 = 20 064,78 грн), а всього 51 804,54 грн.

Вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача пені у розмірі 1 165 396,46 грн, оскільки в розписках про отримання позики не передбачено стягнення пені в разі невиконання боржником зобовязань за договорами.

В разі відсутності таких домовленостей позикодавець не може претендувати на стягнення цього виду неустойки.

Враховуючи наведене, рішення суду, яким позов ОСОБА_2 частково задоволено слід скасувати, ухвалити постанову. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 2 571 091,71 грн та 3% річних 51 804,54 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У зв»язку із скасуванням судового рішення з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача 4 685,20 грн судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 липня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 2 571 091,71 гривень, 3% річних 51804,54 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4685,25 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.04.2019

Головуючий

Судді