Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 357/1468/18

провадження № 61-1183 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. та Петрова Є. В.

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 6»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року (у складі суддів: Верланова С. М. (суддя-доповідач), Савченка С. І. та Фінагеєва В. О.)

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 6» (далі - КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про виселення.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що будинок по

АДРЕСА_1 є гуртожитком, який перебуває на балансі КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6». 12 жовтня 2017 року при обстеженні гуртожитку по АДРЕСА_1 працівниками підприємства КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» було встановлено, що в кімнаті № 438 ніхто не проживає, а особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на колишнього наймача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 2007 року по березень 2014 року особовий рахунок № НОМЕР_1 був відкритий на ім`я ОСОБА_5 на підставі ордеру № 005216 від 16 серпня 2001 року, особовий рахунок та нарахування по комунальним послугам були закриті у зв`язку із його смертю. Станом на 01 березня 2014 року заборгованість за даною кімнатою становить 2 034,49 грн.

В кімнаті АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_2 та разом проживає її зять ОСОБА_3 , місце реєстрації якого невідоме, особовий рахунок

№ НОМЕР_2 відкритий на ім`я ОСОБА_1 . З січня 2015 року утворилась заборгованість з оплати послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території по даному рахунку та станом на 01 лютого

2018 року становить 3 824,65 грн.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно заселилися у кімнату № НОМЕР_3 , площею 11,5 АДРЕСА_3 без належних правовстановлюючих документів та відповідного рішення. Особовий рахунок на їх ім`я у спірному жилому приміщенні не відкривався, відповідачі у вказаній кімнаті не зареєстровані, договір оренди жилим приміщенням не укладався, за користування житлом відповідачі не сплачують, а тому вважає, що відповідачі самоправно зайняли спірне житлове приміщення. 14 листопада 2017 року виконавчий комітет Білоцерківської міської ради видав ордер № 2478 на вказану кімнату № АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , яка 11 грудня 2017 року зареєструвала місце проживання за вказаною адресою, однак вселитися до кімнати № НОМЕР_3 не може, оскільки відповідачі зачинили вхідні двері до кімнати № НОМЕР_3 та загерметизували їх із внутрішньої сторони кімнати. 07 лютого 2018 року позивачем була направлена на адресу відповідачів вимога про звільнення кімнати №438, проте останні в добровільному порядку звільнити її не бажають.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2018 року позов КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_5 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що

КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК №6» та Білоцерківська міська рада не приймали рішення про надання відповідачам спірної кімнати № АДРЕСА_4 для проживання, ордер на вказану кімнату № 438 їм не видавався, а також не було зареєстрованим місце проживання відповідачів разом із попереднім наймачем цієї кімнати ОСОБА_5 . За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі самоправно зайняли спірну кімнату АДРЕСА_5 , а відтак підлягають виселенню на підставі частини 3 статті116 ЖК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 20 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КП Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 6» - відмовлено.

Стягнуто з КП Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 6» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 643,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 18 серпня 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року та факт того, що за життя ОСОБА_5 спірна кімната № 438 та кімната АДРЕСА_6 гуртожитку АДРЕСА_1 були об`єднанні шляхом їх перепланування. Після смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні разом з дочкою ОСОБА_2 та зятем ОСОБА_3 , який 01 жовтня 2016 року зареєстрували шлюб. На підставі фактів встановлених судовим рішення, яке набрала законної сили апеляційний суд дійшов висновку, що положення частини 3 статті 116 ЖК України до спірних правовідносин не підлягають до застосуванню.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 січня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня

2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувати із Білоцерківського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 357/1468/18.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня

2018 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанову суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка суперечить вимогам чинного законодавства України, а висновки суду апеляційної інстанції на невідповідність обставинам справи, оскільки єдиною підставою для проживання є ордер, який у відповідача відсутній. Тому, на її думку є всі законні підстави вважати, що ОСОБА_1 незаконно вселилась в спірну кімнату.

Також посилалась не те, що у відповідачів відсутні документи, які посвідчують права на спірну кімнату у гуртожитку, тоді як вона має всі документи, які підтверджують її право на вселення до спірної кімнати.

Відзив на касаційну скаргу

Доводи викладені у відзиві відповідача по справі

04 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_6 , який мотивовано тим, що касаційна скарга необґрунтована, оскільки не відповідає висновкам встановлених судом апеляційної інстанції та матеріалам справи, оскільки ОСОБА_6 взагалі не перебувала на квартирному обліку у виконавчому комітеті Білоцерківської міськради та не має жодних законних підстав для позачергового отримання житла. Також посилалась на те, що позивач взагалі не мав права звертатись до суду із цим позовом, посилаючи, як на підставу порушення права третьої особи - ОСОБА_6 , яка вправі самостійно звернутись за захистом своїх прав.

Доводи викладені у відзиві позивача у справі

22 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив КП Білоцерківської міськради ЖЕК № 6 на касаційну скаргу ОСОБА_6 , у якому просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відзив мотивовано тим, що постанова апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2018 року незаконна, а рішення суду першої інстанції прийнято на підставі наявних у справі доказів і з урахуванням практики розгляду судами спорів у сфері житлових правовідносин та містить обґрунтовані висновки щодо задоволення позовних вимог, оскільки відповідачка займає спірну кімнату самовільно, без законних на те підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 21 серпня 2006 року № 93 «Про передачу з балансу на баланс будинків комунальної власності згідно розподілу територій житлово - експлуатаційних контор» КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 2 прийняло на свій баланс житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 25 травня 2011 року № 198-09-VІ «Про припинення діяльності комунальних підприємств Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційних контор №№ 2,4,5,8» припинено діяльність комунальних підприємств Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційних контор №№ 2, 4, 5, 8 шляхом приєднання КП Білоцерківської міської ради ЖЕК №2 до КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6».

КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК №6» є правонаступником ліквідованого КП Білоцерківської міської ради ЖЕК №2 та надає комунальні послуги мешканцям, які винаймають житлові приміщення у будинку АДРЕСА_1 .

Будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку.

12 жовтня 2017 року працівниками КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» було проведено обстеження гуртожитку по АДРЕСА_1 та встановлено, що у кімнаті № 438 безпідставно проживають особи, особовий рахунок відкрито на колишнього наймача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що ОСОБА_5 заселився до кімнати № НОМЕР_3 гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення № 0052 від 16 серпня 2001 року, який було видано йому, як одинокому, відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 269 від 16 серпня 2001 року.

Також судами встановлено, що у січні 2007 року на ім`я ОСОБА_5 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а у березні 2014 року цей рахунок було закрито у зв`язку зі смертю останнього. Станом на 01 березня 2014 рік заборгованість, якого складала 2 034,49 грн.

У кімнаті № 439 гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_2 та проживає її зять ОСОБА_3 , який не зареєстрований за вказаною адресою. В даній кімнаті також зареєстрована і проживає малолітня дитина подружжя ОСОБА_7 . Особовий рахунок № НОМЕР_2 відкрито на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 14

від 22 квітня 2014 року ОСОБА_1 видано ордер № 2270 на право зайняття житлового приміщення - кімнати № НОМЕР_4 гуртожитку

АДРЕСА_1 , житловою

площею 11,5 м2, на сім`ю у складі 2-х чоловік: вона та дочка ОСОБА_8 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом часу з 1996 року.

Рішення набрало законної сили.

Також встановлено, що місце проживання відповідачів по даній справі ніколи не було зареєстрованим в кімнаті

АДРЕСА_5 . Більше того, ОСОБА_1 приватизувала в гуртожитку свою кімнату № АДРЕСА_6 . Доказів того, що ОСОБА_1 спадкувала чи приватизувала в гуртожитку кімнату № АДРЕСА_4 , - не має.

Крім того, судами встановлено, що 14 листопада 2017 року виконавчий комітет Білоцерківської міської ради видав ордер № 2478 на житлове приміщення кімнату № 438 громадянці ОСОБА_4 , за яким останній надано право зайняти житлове приміщення житловою площею 11,5 м2 з однієї кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

11 грудня 2017 року ОСОБА_4 , зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_8 , але вселитися в кімнату № НОМЕР_3 не вдалося можливим, оскільки відповідачі зачинили вхідні двері до кімнати № 438 та загерметизували із внутрішньої сторони кімнати стики і шви дверного блоку із застосуванням монтажної піни.

Висновком щодо результатів перевірки від 30 грудня 2017 року засвідчено факт проживання відповідачів у кімнаті № НОМЕР_3 гуртожитку АДРЕСА_1 .

07 лютого 2018 року КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК №6» на адресу відповідачів направило вимогу про звільнення кімнати № 438, як зайняту самовільно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 , Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові, яким є комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 6» належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння та розпорядженням ним.

Порядок користування гуртожитками та процедура вселення до гуртожитків регулюється Положенням про гуртожитки (далі - Положення) затвердженого Наказом № 84 від 27 квітня 2015 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Примірним Положенням про користування гуртожитками затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року, яке містить аналогічні норми щодо користування гуртожитками та процедури вселення в гуртожитках.

Гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Так відповідно до частини 1 Розділу ІІ Положення вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Облік ордерів та осіб, які проживають у гуртожитках, оформлення необхідних документів щодо реєстрації місця проживання або місця перебування здійснюються власником гуртожитку або уповноваженою ним особою (частина 2 Розділу ІІ Положення).

Особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов`язана особисто пред`явити паспорт і здати ордер (частина 3 Розділу ІІ Положення).

Аналогічні положення, які регулюють процедуру заселення в гуртожитки також містяться і у Примірному Положенні про користування гуртожитками затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року.

Отже, право на житлове приміщення у гуртожитках виникає лише за умови дотримання правил вселення у ці приміщення з дотриманням визначеної законом процедури.

Разом з тим, відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду увід 04 липня 2018 року « 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц).

Відповідно до Цивільного кодексу України власник має право на усунення будь-яких порушень своїх прав будь-яким прийнятним шляхом.

Аналізуючи суспільну необхідність та пропорційність вручання в право на мирне володіння відповідачів своїм житлом, слід враховувати обставини, що встановлені судами.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів та аналізуючи наявність нагальної суспільної необхідності для їх виселення, суд першої інстанції зазначав, що рішення про надання відповідачам кімнати № 438 КП ЖЕК № 6 та Білоцерківської міської радою не приймалось, ордер на зайняття жилої площі кімнати № 438 в даному гуртожитку не видавався, а також, не було зареєстрованим місце проживання відповідачів, малолітньої дитини разом із попереднім наймачем кімнати № 438 ОСОБА_5 , тому відповідачами зайнято жиле приміщення кімнати № 438 без законних підстав. Натомість, суду надано підтвердження того, що відповідачі та малолітня дитина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають зареєстрованим місце проживання у власній кімнаті АДРЕСА_2 . Жодного доказу в підтвердження правомірності зайняття відповідачами кімнати АДРЕСА_5 суду не надано.

За тих обставин, що відповідачі вселились до спірного приміщення без дотримання законної процедури визначеної для вселення у приміщення гуртожитків, втручання в їх володіння майном (приміщення кімнати № 438) є необхідним для забезпечення необхідності законної поведінки сторонами.

Той факт, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2014 року встановлення факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не свідчить про виникнення права користування у відповідачів цим житлом, скільки на правовий режим гуртожитків не поширюються норми житлового законодавства, які регулюють права членів сім`ї наймача іншого житлового приміщення (службового, державної власності, комунальної власності) та які допускають виникнення права користування житловим приміщенням у зв`язку з поселення у якості члена сім`ї наймача або власника житла.

Суд також вважає, що умови тривалого незаконного зайняття житлового приміщення, втручання у це право є пропорційним та вважає достатньою компенсацією такого втручання сам факт проживання відповідачів більш в кращих умовах, ніж ті на які вони мали право протягом цього часу.

Неправильне застосування до спірних правовідносин положень статті 116 ЖК України, замість статей Цивільного кодексу України (захист прав власника) на суть правовідносин сторін та законність судового рішення суду першої інстанції не впливає.

При цьому слід також врахувати, що у цьому випадку права законного володільця, яким є ОСОБА_4 захищаються однаково правильно власником.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 18 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер 2014 ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, а не право користування ОСОБА_1 жилим приміщенням.

При цьому вони залишаються проживати у гуртожитку.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог на зазначене уваги не звернув.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, ЦПК України не передбачено розподіл судових витрат у разі скасування рішення апеляційного суду та залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року скасувати.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 20 червня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров