Справа № 183/900/17
№ 2/183/121/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака Оксана Василівна, про:

- витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Новомосковська товарна біржа, про визнання:

-недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визначивши третіми особами - приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О., приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Баку О.В., в якому просила:

-скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ,

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 ;

-здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру за ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І. від 21 березня 2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 72).

Ухвалою суду від 21 березня 2017 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 77,78).

02.08.2017 року ОСОБА_1 подала до суду уточнений позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визначивши третіми особами - приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О., приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Баку О.В. (а.с. 111-113), в якому просила суд:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що 20 березня 2003 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в бюро технічної інвентаризації за № 1524.

Позивач сплатила попередньому власнику квартири певну грошову суму, останній передав їй технічну документацію на квартиру та ключі від неї, однак зазначений договір не був нотаріально посвідчений, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності.

Рішенням Новомосковського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року її позов задоволено, за нею визнане право власності на зазначену вище квартиру, однак при здійсненні державної реєстрації права власності, Новомосковським відділом з державної реєстрації бізнесу та речового права їй було відмовлено у вчиненні реєстраційної дії, оскільки ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на зазначену квартиру, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2016 року. Нею було подано заяву про перегляд заочного рішення, Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська відповідною ухвалою від 23 грудня 2016 року зазначене заочне рішення скасоване, а 29 грудня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 був залишений без розгляду.

Між тим, 28 грудня 2016 року ОСОБА_5 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_1 , уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594.

Таким чином, позивач наполягає на тому, що ОСОБА_5 , достовірно знаючи про скасування заочного рішення, на підставі якого він набув право власності на нерухоме майно, не повідомив про ці обставини при укладенні договору купівлі-продажу. В той же час позивач безперервно користувалася зазначеною квартирою, сплачувала всі комунальні послуги, вважає, що, на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, набута нею у власність квартира за біржовим договором, вибула з її володіння поза її волею, а тому вона просить витребувати нерухоме майно у добросовісного набувача - ОСОБА_3 .

З посиланням на вимоги ст.ст. 386, 392 ЦК України, ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524

Ухвалою суду від 26.02.2018 року зазначені позови об`єднані в одне провадження (а.с. 173,174).

Зустрічний позов обґрунтований тим, що обставини та підстави укладення договору викликають сумнів у його укладенні та посвідченні сторонами взагалі. Уклавши договір ще в 2003 році, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не здійснювала державну реєстрацію права власності, зазначений договір, на думку ОСОБА_3 , є підробленим документом, який прямо зачіпає його права, як власника квартири. Також відповідач за зустрічним позовом посилається на недодержання нотаріальної форми договору.

За клопотанням представника відповідача судом було призначено судову технічну експертизу на предмет визначення часу виготовлення друкованої частини оспорюваного договору, на предмет наявності ознак монтажу тексту або інших елементів, на предмет встановлення періоду поставлених на ньому підписів, печаток та штампів, тощо (а.с. 206-209).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пташинський О.М. позов підтримав, надав пояснення щодо обставин набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, на підставі угоди, що була укладена в 2003 році, посвідчена Новомосковською товарною біржею. Представник позивача наполягав на тому, що при посвідченні договору товарною біржею у продавця квартири - ОСОБА_4 було вилучено свідоцтво про право власності на квартиру на Новомосковській товарній біржі, з невідомих причин у технічному паспорті на квартиру не були внесені зміни щодо власника квартири з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 . Між тим, представник позивача звернув увагу на те, що отримавши рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 20 грудня 2016 року, його довіритель не змогла здійснити державну реєстрацію права власності у спосіб, передбачений діючим законодавством України, оскільки ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська. Не будучи стороною по справі, саме за її заявою було скасоване заочне рішення, а в подальшому позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 був залишений без розгляду. ОСОБА_5 був обізнаний про такі події, однак продав квартиру ОСОБА_3 , внаслідок чого квартира вибула з володіння ОСОБА_1 незаконно поза її волею. Представник позивача настоював на тому, що починаючи з 2003 року ОСОБА_1 проживала в квартирі, сплачувала комунальні послуги за неї. Зустрічний позов представник позивача не визнав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 зустрічний позов підтримав, позов ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на те, що його довіритель набув право власності на спірну квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., право власності на майно було належним чином зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідачеві ОСОБА_3 достеменно відомо, що ОСОБА_1 жодного дня не проживала у цій квартирі, її попередній власник ОСОБА_4 , з яким ОСОБА_1 начебто уклала договір купівлі-продажу на біржі, помер у цій квартирі. Представник відповідача наполягав на тому, що біржовий договір з`явився у ОСОБА_1 вже після смерті ОСОБА_4 , являється підробленим документом. Про його наявність та реєстрацію в бюро технічної інвентаризації нічого не було відомо з 2003 року, подані квитанції про сплату комунальних послуг свідчать про її оплату ОСОБА_4 , оригінал договору представник позивача не надав для проведення експертизи, а тому представник відповідача наполягав на визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки він порушує права власника квартири - ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення у яких підтримав зустрічний позов ОСОБА_8 , не визнає позовних вимог ОСОБА_1 , вважає, що при розгляді справи № 183/3701/16, що розглядалася Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, за результатами розгляду якого ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не були враховані суттєві обставини щодо укладення оскаржуваного договору, передачі майна, передачі грошових коштів, не досліджено оригінал договору купівлі-продажу, відсутні докази реєстрації договору в БТІ, відсутні доказ ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору тощо. Відповідач зауважує, що ОСОБА_1 жодного разу не була в цій квартирі, при укладенні договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 він сплачував комунальні послуги, а зі сторони ОСОБА_1 мається факт незаконного захоплення квартири. Також відповідач вважає, що ОСОБА_1 , не будучи власником майна не має права на пред`явлення позову про витребування майна у добросовісного набувача, а повторне звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання права власності є наслідком залишення позову без розгляду.

Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Треті особи - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш О.Ю. та представник Новомосковської товарної біржі в судове засідання не з`явилися, причина неявки суду не відома.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, що з`явилися в судове засідання, оцінивши надані сторонами та отримані судом докази судом встановлені наступні обставини справи.

Суду позивачем ОСОБА_1 подано копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , що був виготовлений 29.10.2002 року на ім`я власника ОСОБА_4 (а.с. 13,14).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 12).

Матеріали справи містять інформацію КП «Новомосковське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради», направлене на адресу суду в рамках цивільної справи № 183/3701/16, у відповідності до якого матеріали інвентаризаційної справи станом на 01.01.2013 року містять інформацію про те, що власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, є ОСОБА_4 (а.с. 17).

Наявність свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, у жодної зі сторін справи судом не встановлена.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у справі № 183/3701/16 за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, третя особа - Новомосковська товарні біржа, частково задоволено позов ОСОБА_1 , за останньою визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, що був посвідчений на Новомосковській товарній.

В свою чергу, ОСОБА_3 28 грудня 2016 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_9 , що був посвідчений 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594. (а.с. 20,21).

12.10.2016 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації значиться ОСОБА_2 (а.с. 23,24).

Виходячи з договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 , квартира на момент її відчуження належала ОСОБА_2 , на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало чинності 20.09.2016 року, реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснював приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. 25.10.2016 року, тобто до прийняття Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення у справі № 183/3701/16.

Сторонами не спростовано, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08. Вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 - не сторони у справі, скасоване відповідною ухвалою суду від 29 грудня 2016 року (а.с. 32), і в цей же день позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, - залишена без розгляду (а.с. 33).

Вирішуючи позов в частині вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, суд виходить з наступних норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, на яку ОСОБА_1 посилається, як на підставу свого позову, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Судом встановлено, що спірна квартира була набута відповідачем ОСОБА_3 на законних підставах, шляхом укладення відповідного правочину, посвідченого нотаріально, що в подальшому пройшов державну реєстрацію. При цьому в поданому позові позивач ОСОБА_1 не заявляє позовних вимог про визнання правочину недійсним.

При цьому, не дивлячись на наявність рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ретельній оцінці підлягає обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права та підстави набуття нею права власності на спірну квартиру.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини щодо набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, виходячи з дати укладення біржового договору, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, а виходячи з моменту державної реєстрації права власності, спір між сторонами виник в 2016 році, тобто після набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року.

Дійсно, відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, за умови укладення біржового договору у 2003 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Як свідчать матеріали справи, померлий ОСОБА_6 на має спадкоємців, які б у встановленому порядку прийняли спадщину.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Виходячи з матеріалів справи, державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що був посвідчений на Новомосковській товарній біржі, покупець ОСОБА_1 , у встановленому законом на той час, не здійснила, не дивлячись на те, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, зареєстроване і Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.

Вирішуючи позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд виходить з наступних норм права.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином, наявність вільного волевиявлення учасників правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність волі учасника правочину при його укладенні є підставою для визнання такого недійсним.

За ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Крім того згідно п. 6 Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

За таких обставин, враховуючи те, що на підставі біржового договору ОСОБА_1 вважає себе власником квартири та вимагає його витребування і визнання за нею права власності, а ОСОБА_11 являється власником цієї ж квартири на підставі правочину, який не визнаний судом недійсним, суд приходить до висновку, що наданими відповідачем ОСОБА_3 доказами підтверджується порушення його права, як власника майна.

Так, за клопотанням представника відповідача по справі була призначена судова технічна експертиза, на вирішення якої поставлені наступні запитання: в який період часу виготовлена друкована частина договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 20.03.2003 року; чи має договір ознаки монтажу тексту та/або інших елементів; в який період часу поставлені підписи від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі; в який період часу вчинені написи і постановлені печатки і штампи на договорі від імені товарної біржі «Новомосковська» і Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»; який елемент поставлений на договорі раніше: печатка товарної біржі «Новомосковська» чи штамп Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Незалежний інститут судових експертиз, якому було доручено проведення такого виду експертизи, на адресу суду направив клопотання про надання дозволу на вирізання фрагменту з оригіналу договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , однак такого дозволу повноважний представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пташинський О.М. суду не надав, як і не надав оригінал оспорюваного договору для огляду судом.

У відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У відповідності до ч.4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Як зазначав суд вище, ОСОБА_3 не приймав участь у справі № 183/3701/16, однак визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру рішенням суду від 09 грудня 2016 року, порушує права власника ОСОБА_3 , який на момент набуття чинності рішення у цій справі, набув право власності на квартиру, на підставі нотаріально посвідченого договору, тому правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України.

У відповідності до ч.11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

З метою уникнення сумнівів у достовірності та відсутності ознак підробки документу - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, судом було призначено експертизу такого документу та запропоновано представникові позивача подати оригінал такого договору до суду.

У відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, зважаючи на відмову представника позивача від надання суду та експертові оригіналу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд приходить до висновку про визнання факту підробки такого договору щодо періоду його виготовлення, а з урахуванням відсутності такого договору в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру та недоведеності наявності такого договору в установі, яка його посвідчувала - Новомосковській товарній біржі, суд приходить до висновку про встановлення факту ознак монтажу тексту та/або інших елементів, періоду проставлення підписів від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 20.03.2003 року, а також про встановлення ознак монтажу печатки і штампи на договорі від імені Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Встановлені в судовому засіданні обставини, дають суду достатніх даних для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , що повністю виключає можливість задоволення первісного позову ОСОБА_12 , яка вважаючи себе власником нерухомого майна не довела суду правомірність набуття права власності на квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі та бюро технічної інвентаризації.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака Оксана Василівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Новомосковська товарна біржа, про визнання договору недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.