ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4166/19 Справа № 210/6164/18 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. у місті ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» (надалі ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» ) про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві.

В обґрунтування позовних вимог, зазначила, що 10 червня 2000 року на території агломераційного цеху № 1 гірничо - збагачувального комплексу Криворізького державного гірничо - металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_3 Ріг», під час виконання трудових обовязків загинула мати позивача - ОСОБА_5 у віці 29 років. Внаслідок смерті матері позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона втратила рідну їй людину, у віці 13 років, залишилися без материнської опіки. Просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті матері на виробництві 176200 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» на користь ОСОБА_1 85000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок смерті матері на виробництві. Стягнуто з ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» (надалі ПАТ ««ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що законодавством, що діяло на час смерті потерпілої не матері позивача не передбачалось відшкодування моральної шкоди членам сімї. Також вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та виваженості.

Сторони не скористались правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження та свідоцтва про укладання шлюбу, а також паспорта позивача в якому містяться відомості про укладання шлюбу та зміни прізвища, ОСОБА_5 доводиться матірю позивача ОСОБА_1В.(а.с. 8, 9,10).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла 10.06.2000 року у віці 29 років (а.с. 3).

За фактом смерті ОСОБА_5 на підприємстві відповідача ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» проведено розслідування про нещасний випадок, за результатами якого складено Акт № 10 форми Н-1 про нещасний випадок від 26 червня 2000 року. Пунктом 7, якого встановлено причину нещасного випадку на виробництві, а саме: відсутність на підприємстві технологічної інструкції і порядку, що визначають безпечне обслуговування конвеєрів. Всі цеха, агрегати, установки, які вводяться в експлуатацію, повинні мати розроблені підприємством інструкції з безпеки обслуговування обладнання, а також технологічні інструкції (карти) по даному виду виробництва.Прибирання просипи з під холостою гілкою стрічкового конвеєру вручну при працюючому конвеєрі. Посадовими особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, були визнані : начальник агломераційного цеха № 1 та його заступник, старший майстер та механік дільниці, які не забезпечили організацію безпечної експлуатації обладнання, чим порушив вимоги §§ 4;35;222;226 «Єдиних правил безпеки про дробінні, сортуванні корисних копалин і шматування руд і концентратів», п. 3.5.1 «Посадової інструкції начальника АЦ № 1 ГЗК» ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» (а.с. 4-7).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що смерть ОСОБА_5 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні нею трудових обов'язків, у звязку із чим обґрунтовано поклав обовязок відшкодувати позивачу, як донці потерпілої шкоду, на підставі ст.440-1 ЦК УРСР на ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг».

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин, червень 2000 р. можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її матері в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов'язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності нормативного обґрунтування для задоволення позовних вимог позивача, яка будучи неповнолітньою, перебувала на утриманні потерпілої, яка загинула під час виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем заявлених вимог, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку із смертю матері встановлений матеріалами справи, позивач внаслідок втрати матері у неповнолітньому віці переживає нервові потрясіння пов'язані з його смертю та з втратою її турботи і підтримки.

За змістом статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди донці загиблої, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_1 характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті матері позивача пройшло вісімнадцять років, з урахуванням того, що на час смерті матері позивач була неповнолітньою, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1, яка втратила матір та залишилася без її турботи і піклування та матеріальної підтримки. Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, яка залишилася без матері у малолітньому віці, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв'язку зі смертю матері, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

Суд апеляційної інстанції у повному обсязі погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та обґрунтованим, з наступних підстав.

Так, внаслідок смерті матері позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку зі смертю близької людини.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку син отримав у зв'язку зі смертю матері від нещасного випадку, та неможливість повернути до життя найріднішу людину, а також наявність винних дій працівників відповідача у нещасному випадку, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому доводи апеляційної скарги відповідача є неприйнятними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст. 141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої втратою батька та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно враховано вимоги законодавства, що моральна шкода визначена у грошовому виразі становить майнову вимогу.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, рішення суду підлягає зміні, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору. З відповідача ПАТ«ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, в сумі 850 грн., що становить 1% від суми моральної шкоди, що стягнута судом на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року змінити в частині стягнутого з ОСОБА_4 акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ріг» на користь держави судового збору, збільшивши його з 704,80 грн. до 850 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: