суддів Великої Палати Верховного Суду
Ситнік О.М., Лященко Н. П.
13 березня 2019 року
у справі № 636/99/17-ц (провадження № 14-586цс18) за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський», Банк), про захист прав споживача, стягнення коштів за договорами банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_3 неотримані кошти за договорами строкового банківського вкладу (депозиту), розміщені у ПАТ «Банк Михайлівський», у розмірі 10 тис. грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач порушив установлені чинним законодавством гарантії прав позивача як вкладника за депозитним договором.

При цьому суд вважав, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення коштів за договором строкового банківського вкладу на підставі вимог Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), яким передбачено процедуру відшкодування коштів за вкладом.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та Фонду задоволено частково. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 травня 2017 року скасовано, провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд зазначив, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, належить до юрисдикції адміністративного суду, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За наслідками розгляду 13 березня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду указаної справи касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2018 року змінено у мотивувальній частині, в іншій частині - залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції адміністративного суду.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок апеляційного суду, який з цих підстав закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним рішення уповноваженої особи Фонду, оформленого наказом від 01 червня 2016 року № 42/2, щодо віднесення до категорії правочинів переказів коштів у розмірі 10 090,58 грн, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») на рахунки позивача, і визнання їх нікчемними правочинами.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частина третя статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 Закону № 4452-VI перевірка правочинів і видане рішення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків.

Оскільки таке рішення є внутрішнім документом Банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління Банку, то воно не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів Банку), жодні права яких не можуть порушуватися внаслідок прийняття цього рішення.

Тобто права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа Банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного Банку як юридичної особи.

Отже, встановлена правова природа такого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його недійсним, а тому позовні вимоги про визнання протиправним оскаржуваного рішення уповноваженої особи Фонду, оформленого наказом від 01 червня 2016 року № 42/2, щодо віднесення до категорії правочинів переказів коштів у розмірі 10 090,58 грн, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунки позивача, і визнання їх нікчемними правочинами не можуть розглядатися у судах.

Посилаючись на вказане, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про закриття провадження у справі у вказаній частині позовних вимог саме з цих мотивів.

З таким висновком щодо визначення правової природи рішення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину не погоджуємося та висловлюємо окрему думку відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу України.

Спір у справі виник у зв'язку з невключенням Фондом позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Правовідносини між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» виникли з договору банківського рахунку.

Оскільки у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 травня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію,повноваження тимчасового адміністратора Банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).

У поданому в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_3, неодноразово уточнивши позовні вимоги, остаточно просив (а. с. 152):

- визнати протиправним віднесення уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський» переказів коштів, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на його рахунки у розмірі 10 090,58 грн, до категорії правочинів і визнання їх нікчемними правочинами;

- стягнути з відповідача кошти у розмірі 69 890,63 грн, з яких: вклад - 10 207,63 грн, пеня - 55 094,56 грн, упущена вигода - 1 700,34 грн, інфляційні втрати - 1 133,05 грн, 3 % річних - 255,05 грн;

- стягнути з відповідача 1 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України», заява № 63520/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.

Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов'язанням України, які виникли, зокрема, у зв'язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Висновок про неможливість оскарження прийнятого рішення уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину (договору) до нікчемних та застосування наслідків нікчемності правочину, є тим обмеженням доступу до правосуддя, на які звертали увагу у своїх рішеннях, як ЄСПЛ, так і Конституційний Суд України.

Вважаємо, що обмеження доступу до правосуддя можливе лише у випадках, встановлених законом. Тлумачення, тим більше розширювальне, такого обмеження, за наявності майнового спору між сторонами, недопустиме, виходить за межі повноважень суду.

Для визначення правової природи рішення про наявність підстав нікчемності правочину, складеного уповноваженою особою Фонду, підлягають застосуванню положення ЦК України про підстави і порядок визнання правочину нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Такі обов'язки встановлені у статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) при віднесення договорів до категорії нікчемних.

Фонд має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону № 4452-VI у поєднанні з нормами ЦК України, які регулюють порядок визнання правочинів нікчемними.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що наказ (рішення) про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку і не підлягає судовому оскарженню - не відповідають змісту повідомлення уповноваженої особи Фонду щодо наслідків віднесення правочину до нікчемного відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI та статті 228 ЦК України, у зв'язку з чим позивача не включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Отже, унеможливлення особою оспорити рішення (акт) уповноваженої особи Фонду та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, обмежує її права на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту. У кінцевому рахунку вказаний висновок обмежує його право на мирне володіння майном.

Зважаючи на вимоги частини другої статті 38 Закону № 4452-VI, згідно з якою протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, можна зробити висновок, що Фонд не тільки перевіряє, а і встановлює, чи є підстави для визнання правочину нікчемним. Отже, у даному випадку поєднуються як встановлені законом підстави для віднесення правочинів до категорії нікчемних, так і вольова діяльність працівників Фонду, його уповноваженої особи, які наділені правом визначати підстави для віднесення правочину до нікчемних, що не забезпечує як помилки з боку вказаних осіб, так і можливості зловживання правом.

Крім того, правовідносини виникли міжТовариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») та ОСОБА_3, оскільки 19 травня 2016 року товариство перерахувало ОСОБА_3 10 000,00 грн та 90,58 грн.

ПАТ «Банк Михайлівський» виконувало лише розпорядження сторін договору із зарахування коштів на відповідний рахунок ОСОБА_3, тобто не було стороною договору. Банк міг лише відмовити у здійсненні розрахункової операції у випадку, передбаченому Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, яка була чинною на час проведення банківської операції з перерахування коштів.

Тому вказаний правочин не є правочином за участі Банку, отже, не підпадає під дію статті 38 Закону № 4452-VI.

Зробивши зазначені висновки, Велика Палата Верховного Суду позбавила позивача можливості, у разі пред'явлення до неї позову про витребування майна, захищати своє право шляхом оспорювання рішення, що не відповідає вимогам частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI та є порушенням статті першої Першого Протоколу до Конвенції.

При цьому Велика Палата Верховного Суду не зазначила, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними у зв'язку з віднесенням до нікчемних правочинів банківської операції позивачки.

На підставі викладеноговважаємо помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що вимога про скасування рішення уповноваженої особи Фонду про визнання правочину нікчемним не може бути розглянута у судовому порядку.

Судді О. М. Ситнік
Н. П. Лященко