КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/38308/18-ц

номер провадження: 22-ц/824/3675/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката КальмукаТараса Васильовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року у складі судді Фролова І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, державне підприємство «Національні інформаційні системи», про зняття арешту з нерухомого майна, заборони на його відчуження та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - Шевченківське управління поліції ГУ НП у місті Києві), треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, державне підприємство «Національні інформаційні системи», про зняття арешту з нерухомого майна, заборони на його відчуження та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2008 року. Вказувала, що у 2016 році вона звернулась до нотаріуса з метою розпорядитись належною їй квартирою, однак нотаріусом їй було відмовлено в укладенні правочину, посилаючись на наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, двох арештів та заборони на відчуження квартири. Зазначала, що Першою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано щодо квартири АДРЕСА_1 заборону, реєстраційний номер обтяження 1388520 від 18 жовтня 2004 року, підстава обтяження заява ВХ.414 від 04 лютого 1997 року та два арешти, накладені на підставі повідомлень Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві, зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 12 листопада 2004 року за № №1463499, 1463505. Вказані обтяження та арешти були застосовані під час розслідування кримінальної справи № 14-9301 слідчим відділом Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві. 18 вересня 1998 року кримінальна справа № 14-9301 була закрита відносно ОСОБА_3 у зв'язку із актом амністії. Однак правоохоронними органами при закритті кримінальної справи не було вирішено питання щодо скасування арешту з квартири та заборони на її відчуження.

Вказує, що з метою зняття арешту з належної їй квартири вона 16 квітня 2018 року звернулась із заявою до Шевченківського управління поліції ГУ НП України в місті Києві, однак їй було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Зазначала, що з урахувань Перехідних положень КПК 2012 року та КПК 1960 року вона позбавлена правової можливості звернутись до слідчого судді в порядку оскарження арешту майна. Наявність обтяжень у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна порушує право приватної власності ОСОБА_1 та перешкоджає їй у реалізації своїх прав на нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зняти заборону з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження 1388520 від 18 жовтня 2004 року, підстава обтяження заява ВХ.414 від 04 лютого 1997 року, а також зняти арешти з цієї квартири, накладені на підставі повідомлень Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві та зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 12 листопада 2004 року за № 1463499 та № 1463505.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, у зв'язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кальмук Т.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вимоги позивача про звільнення майна з-під арешту розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. При цьому судом не враховано, що відповідно до приписів Перехідних положень КПК України від 2012 року та КПК України від 1960 року позивач позбавлена правової можливості звернутись до слідчого судді в порядку оскарження арешту майна. Також судом не враховано, що провадження у кримінальній справі, під час розслідування якої було накладено арешти та заборону на квартиру, закрито. Позивач вживала заходів з метою зняття арештів та заборони, однак її звернення до правоохоронних органів не було задоволено та їй рекомендовано звернутись до суду.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У даній справі, судом першої інстанції установлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2008 рокує власником квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що позивач не може розпорядитись своєю квартирою, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна наявні два арешти та заборони на відчуження квартири.

Так, Першою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано щодо квартири АДРЕСА_1 заборону, реєстраційний номер обтяження 1388520 від 18 жовтня 2004 року, підстава обтяження заява ВХ.414 від 04 лютого 1997 року та два арешти, накладені на підставі повідомлень Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві, зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 12 листопада 2004 року за № 1463499 та за № 1463505.

Вказані вище обтяження та арешти були застосовані під час розслідування кримінальної справи № 14-9301 слідчим відділом Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві. 18 вересня 1998 року кримінальна справа № 14-9301 була закрита відносно ОСОБА_3 у зв'язку із актом амністії.

Отже, заборону та арешти було накладено під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі ст.126 КПК України 1960 року в редакції, яка була чинною на час вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ст.126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ № 335/12096/15-ц (постанова від 15 травня 2018 року), № 569/4374/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року) та № 296/8586/16-ц (постанова від 7 листопада 2018 року).

Частиною 6 ст.126 КПК України 1960 року визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте нормами КПК України 1960 року не було визначено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

Разом з тим, відповідно до ст. 174 КПК України 2012 року (у чинній редакції) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ч.1 ст. 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (ч.2 ст. 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч.3 та 4 ст. 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Пункт 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачає, що запобіжні заходи, в тому числі і скасування арешту майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства. Але оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 461/1054/17-ц (постанова від 21 листопада 2018 року)

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що закрито провадження у кримінальній справі, під час розслідування якої було накладено арешти та заборону на квартиру, не впливають на законність висновку суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кальмука Тараса Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді