ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4938/19 Справа № 211/2606/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/2606/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року, яке постановлено суддею Ткаченко С.В. у Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та збитків за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.06.2015 року між ним і відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 взяв в борг (позичив) належні йому на праві власності грошові кошти в сумі 16 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до червня 2016 року, тобто іншими словами не пізніше 31.05.2016 року

Факт укладення договору позики і передачі грошей ОСОБА_2 підтверджується складеною власноручно відповідачем розпискою від 15.06.2015 року, яка згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України є письмовою формою договору позики.

Проте у встановлені строки і до теперішнього часу відповідач не повернув боргу. На неодноразові вимоги позивача добровільно виконати взяті на себе зобов`язання відповідач спочатку давав нові обіцянки, називаючи нові строки погашення позики, а зараз взагалі відмовляється спілкуватися, відповідати на телефонні дзвінки та повертати гроші без пояснення причин.

Сума основного боргу, яка підлягає поверненню за договором позики в національній валюті, виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долару США станом на дату подання позовної заяви, який на 06.06.2017 року встановлений в розмірі 26,280938 грн., складає 433 635,48 грн. (16500,00 доларів США х 26,280938 грн.).

Сума трьох відсотків річних за період прострочення з моменту настання строку повернення позики, станом на дату подання позовної заяви 06.06.2017 року, становить 500,99 доларів С1ІІА або 13 166,53 грн.

Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 446 802,01 грн., в тому числі в рахунок погашення основного боргу 433 635,48 грн., 3% річних - 13 166,53 грн. Стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі на оплату судового збору в сумі 4 468,02 грн.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 червня 2015 року в сумі 446 802 (чотириста сорок шість тисяч вісімсот дві) гривні 01 копійка, з яких: 443 635 гривень 48 копійок - основний борг; 13 166 гривень 53 копійки - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору в сумі 4 468 гривень 02 копійки.

Ухвалою цього ж суду від 27 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 пр перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи за його відсутності без належного повідомлення про час та місце розгляду справи.

Також відповідача зазначає, що він повернув борг та наголошує на тому, що у заяві про перегляд заочного рішення ним зазначалося про можливість доведення цих обставин шляхом допиту свідків та витребування відповідних доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ямковий В.І. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи як особисто (а.с. 107), так і у порядку ч. 1 ст. 130 ЦПК України через свого представника адвоката Безносюк Л.Г. (а.с. 108, 123), яка діє на підставі Ордеру Серії ТР № 066869 від 27 лютого 2019 року (а.с. 79), в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. та клопотань про відкладення розгляду справи не надавав, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих ним в позику від позивача, та його обов`язку у зв`язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду (а.с. 85-87).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява з додатками та судові повісти про призначення судових засідань не були вручені відповідачу ОСОБА_2 та повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.14-15, 24-25).

Таким чином, ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення йому судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 15 червня 2015 року, ОСОБА_2 взяв у борг 16 500,00 доларів СШ у ОСОБА_1 , які зобов`язався повернути до червня 2016 року, за умови, що з серпня 2015 року по лютий 2016 року відсотки за користування грошовими коштами не нараховуються, а з лютого 2016 року відсотки за користування грошовими коштами складають від 3% до 5% в місяць (а.с 20).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується розпискою відповідача від 15.06.2015 року за якою він зобов`язався повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 16 500 доларів США у строк до червня 2016 року (а.с. 20). Факт складання зазначеної розписки не оспорюється відповідачем.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 видав розписку позивачу ОСОБА_1 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг, а позивач ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Отже, дослідивши оригінал боргової розписки від 15.06.2015 року, яка містить зобов`язання однієї особи - ОСОБА_2 повернути іншій особі - ОСОБА_1 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, колегія суддів вважає, що вона є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 борг за договором позики не повернув, а отже, свої зобов`язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з повернення боргу за цим правочином.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки, за договором позики відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 16 500,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до червня 2016 року, тобто по 31 травня 2016 року включно, належним виконання зобов`язання за цим договором буде стягнення з позичальника грошових коштів обумовлених договором - 16 500,00 доларів США, а не їх гривневого еквіваленту.

Разом з тим, зважаючи на положення статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, та відсутність законодавчих заборон стягнення заборгованості за договором позики про надання у борг грошових коштів виражених в іноземній валюті шляхом перерахунку заборгованості у національну валюту України - гривню з урахуванням офіційного курсу НБУ, колегія суддів вважає за необхідне стягнути заборгованість за договором позики, який визначено не у валюті договору, а в гривневому еквіваленті, що становить 443 635,48 грн.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо повернення позики у повному обсязі та порушення права відповідача ОСОБА_2 на подання доказів, зокрема, на допит свідків, що можуть підтвердити факт поверненя позики.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підтвердження доводів апеляційної скарги щодо повернення боргу та своїх доводів про можливість доведення цих обставин шляхом допиту свідків та витребування відповідних доказів, відповідачем ОСОБА_2 не було надано суду відповідні докази, та не було заявлено жодного клопотання про витребування доказів у справі, у випадку наявності у нього перешкод ля подання таких доказів. Більш того, відповідачем навіть не зазначено свідків, які можуть підтвердити викладені ним обставини, та докази, які могли б підтвердити його доводи про повернення боргу.

Відповідно до п. 2,3 ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ані відповідач ОСОБА_2 , ані його представник адвокат Безносюк Л.Г., у судове засідання не з`явилися, клопотань щодо відкладення розгляду справи або ж витребування доказів не подавали.

Отже, відповідач ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядився своїми правами та усунувся від доказування обставин, на які він посилається, заперечуючи проти заявлених позовних вимог. Клопотання ж щодо допиту свідків до суду апеляційної інстанції, при поданні апеляційної скарги, ним не подавалося.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України , обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тому, посилання ОСОБА_2 на повернення ним позики є необґрунтованими. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача ОСОБА_2 свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 61-33033св18.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 16 500,00 доларів США, зі строком їх повернення до червня 2016 року, тобто з цього часу права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів після спливу визначеного договором строку позики - 31 травня 2016 року його умовами не передбачено, у зв`язку з чим позивач має право на нарахування 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 500,99 грн., що за курсом НБУ, станом на 06.06.2017 року, становить 13 166,53 грн.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 4 468,02 грн., що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та збитків за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики від 15 червня 2015 року в сумі 446 802 (чотириста сорок шість тисяч вісімсот дві) гривень 01 (одна) копійка, з яких: 443 635 (чотириста сорок три тисячі шістсот тридцять п`ять) гривень 48 (сорок вісім) копійок - основний борг; 13 166 (тринадцять тисяч сто шістдесят шість) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки - 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , судові витрати на оплату судового збору в сумі 4 468 (чотири тисячі чотириста шістдесят вісім) гривень 02 (дві) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: