Справа № 442/6757/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1413/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року року в складі судді Нагірної О.Б. у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, ОСОБА_4 про визнання протиправним та часткове скасування рішення сесії ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 1411 від 29 жовтня 2014 року,-

встановила:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, ОСОБА_4 про визнання протиправним та часткове скасування рішення сесії ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 1411 від 29 жовтня 2014 року.

Вимоги обґрунтовував тим, що 28 грудня 2011року він подав до ОСОБА_6 міської ради Львівської області заяву про приватизацію вільної (незайнятої) земельної ділянки, що розміщена по вулиці Завіжна між будинками № 23 та № 25 у місті Дрогобичі, Львівської області площею 651 кв. метр для ведення садівництва. У кінці листопада 2014 р. отримав поштовий конверт із ОСОБА_6 міської ради, у якому містився витяг із рішення чергової сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради за №1418 від 07 листопада 2014р. «Про відмову у передачі в оренду земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Постановою Дрогобицького міськрайонним судом Львівської області 27 січня 2015р. визнано протиправним та скасовано пункт 2.2 рішення чергової сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради Львівської області №1418 від 07 листопада 2014р. «Про відмову в передачі в оренду земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; зобовязано ОСОБА_6 міську раду Львівської області повторно виключно у строк та спосіб, передбачений відповідним законом, розглянути на черговому засіданні сесії ОСОБА_6 міської ради заяву (клопотання) ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 651кв. метр, яка знаходиться у місті Дрогобичі на вулиці Завіжній, 23-25 для ведення садівництва; визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_6 міської ради Львівської області щодо зволікання у розгляді у передбачений законом строк та спосіб заяв (клопотань) ОСОБА_2 від 28 грудня 2011р., від 11 квітня 2013р., від 22 серпня 2014р. та від 20 жовтня 2014р., адресованих до ОСОБА_6 міської ради з приводу приватизації вільної (незайнятої) земельної ділянки площею 651кв. метр, яка знаходиться у місті Дрогобичі на вулиці Завіжній, 23-25 для ведення садівництва шляхом попереднього надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, з одночасним стягненням із відповідача у користь позивача 73грн. 08коп. судових витрат.

Постанова Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2015р. сторонами адміністративної справи №442/86/15-а не оскаржувалась, вступила у законну силу 09 лютого 2015р. та є чинною на час розгляду даної цивільної справи. На її виконання видано виконавчі листи.

В подальшому дізнався, що оскаржуваним рішенням сесії ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 1411 від 29 жовтня 2014 року затверджено матеріали з виготовленням проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_4, яка проживає на ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскаржуване рішення вважає незаконним в частині п. 2 та п. 2.12 рішення, оскільки прийняте з порушенням ряд судових заборон щодо вчинення таких дій, порушено права позивача ОСОБА_2, як користувача спірної земельної ділянки та як особи, яка виявила намір отримати цю земельну ділянку у власність із комунальних земель міста Дрогобича, оскільки ОСОБА_2 швидше від відповідача ОСОБА_4 звернувся із відповідними заявами до ОСОБА_6 міської ради про надання дозволу на приватизацію цієї земельної ділянки, а такі заяви позивача неналежно розглядались відповідачем ОСОБА_6 міською радою, що встановлено рядом чинних до цього часу рішень судів.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради Львівської області №1411 від 29 жовтня 2014 року «Про затвердження матеріалів проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині винесення пунктів 2 та 2.12 рішення щодо затвердження матеріалів з виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі безоплатно у власність громадянам для ведення садівництва, а саме ОСОБА_4, яка проживає на ІНФОРМАЦІЯ_2, кв.№6, м.Львів, земельну ділянку площею 651 квадратний метр на вулиці Завіжній між будинками №23 і №25, кадастровий номер :01:043:0175 для ведення садівництва .

Стягнуто з ОСОБА_6 міської ради Львівської області та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 275 гривень 60 копійок судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржили відповівдачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 міська рада.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та порушенням норм матеріального права, без встановлення обставин, що мають значення для справи.

Не погоджується з висновком суду про те, що позивач ОСОБА_2 був користувачем спірної земельної ділянки без оформлених документів, що спростовується судовим рішенням, яке знаходиться у матеріалах справи.

Зокрема, із судового рішення вбаається, що на момент передачі земельної ділянки ОСОБА_4, спірною ділянкою користувались жителі вулиці, в тому числі позивач ОСОБА_2, тобто зазначає, що мало місце самозахоплення земельної ділянки із земель комунальної власності м. Дрогобича.

Крім цього, позивач не був та не є користувачем земельної ділянки та не має відповідних документів, при цьому в межах кримінального провадження, допитані в якості свідків сусіди дали пояснення, що спірною земельною ділянкою користувався ОСОБА_7 дядько відповідача ОСОБА_4, а родина ОСОБА_2 ніколи нею не користувалась.

При цьому, інженер Дрогобицького МБТІ ОСОБА_8 самостійно розпорядилась землею комунальної власності без повідомлення про це власника землі, збільшивши змельну ділянку за рахунок самозахопленої земельної ділянки, внесла зміни в інвентаризаційну справу.

Поликається на те, що її письмові пояснення та доводи не знайшли свого відображення в оскаржуваному рішенні.

На запитання представника відповідача ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_9, позивач ОСОБА_2 зазначив, що користується спірною земельною ділянкою з народження, однак орендну плату чи податок за користування такою не сплачував.

Відповідач ОСОБА_4 стверджує, що вона та її родичі були законними користувачами спірної земельної ділянки з 1954 року, покликається на рішення ОСОБА_6 міської ради від 10.09.1954 року № 1334.

За спірну земельну ділянку батьки ОСОБА_4 сплачували земельний податок, що підтверджується платіжним повідомленням за 1955 рік, долученим до матеріалів справи.

Крім цього, ОСОБА_4 подала заяву на приватизацію спірної земельної ділянки, яка перебувала у тимчасовому користуванні її батьків ще в 2008 році, що спростовує висновок суду про те, що позивач ОСОБА_2 швидше звернувся до Ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, скасування рішення Ради від 2008 року з цього приводу не спростовує відповідних обставин.

Звертає увагу на те, що як вдова померлого інваліда війни, учасника бойових дій у Великій Вітчизняній війні, має право на першочергове відведення земельної ділянки для садівництва.

Вважає, що посилання в оскаржуваному рішенні на судові рішення в адміністративній справі є недоречним, оскільки предметом спору у такій є рішення Ради від 07.11.2014 року, яке не стосується даної справи.

На думку апелянта, залучення відповідача ОСОБА_4 мало місце з метою створення ілюзії цивільного спору, при цьому спільних прав з ОСОБА_6 міською радою вона не має, вважає, що спір повинен був розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

ОСОБА_6 міська рада вважає рішення незаконним, ухваленим з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, оцінкою доказів та пояснень, а також визначенням обставин справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що спори, які виникають внаслідок невиконання ухвали суду про забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти дії, повинні вирішуватися відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» та КАС України.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що міська рада не вправі була приймати оскаржуване рішення, оскільки ухвалою суду від 16.12.2013 року у справі № 442/7517/13а були вжиті заходи забезпечення позову за якими міській раді заборонено розглядати та приймати рішення із затвердженням проекту землеустрою земельної ділянки ОСОБА_4 площею 651 кв.м.

При цьому, у міській раді відсутня інформація про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання ухвали Дрогобицького міськрайонного суду від 16.12.2013 року про забезпечення позову, доказів протилежного позивач не представив.

Крім цього, висновок суду про те, що заходи забезпечення позову були чинними до 08.08.2016 року є хибними та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки постанову Дрогобицького суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 скасовано, а провадження закрито ухвалою апеляційного суду від 21.08.2014 року.

Також зазначає, що ОСОБА_6 міська рада, як розпорядник земель, розглянула всі заяви позивача та ОСОБА_4, відтак враховуючи рекомендації постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та керуючись чинним законодавством прийняла законне рішення від 29.10.2014 року № 1411.

Стверджує, що позивач ОСОБА_2 не є користувачем спірної земельної ділянки, оскільки жодних протилежних доказів цього не подав, зазначаючи про користування ділянкою з народження, позивач самостійно ствердив, що земельний податок, а також орендну плату за користування такою не сплачував. Саме написання заяви з проханням отримання земельної ділянки не встановлює факту користування такою земельною ділянкою.

Вважає, що оскаржуване рішення ради не порушує права позивача.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на підтримку доводів скарг, а також пояснення пози вача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 міської ради Львівської області необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування міста Дрогобича підлягає скасуванню у судовому порядку як таке, що є протиправним, прийняте з порушенням норм закону та всупереч прав та інтересів позивача ОСОБА_2

Зокрема, оскаржуване рішення прийнято ОСОБА_6 міською радою всупереч чинній ухвалі суду про заборону на вчинення таких дій. Крім цього, суд констатував, що позивач ОСОБА_2 був користувачем спірної земельної ділянки (без оформлення документів), неодноразово звертався до органу місцевого самоврядування про передачу цієї земельної ділянки у власність чи користування, однак такі заяви не були належно розглянуті міською радою у спосіб, передбачений законом. Вперше із заявою про документальне закріплення за ним спірної земельної ділянки ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_6 міської ради ще у 2007 року.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. ОСОБА_10 України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ч. 1 ст. 18 ЗК України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст.116 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, зазначене узгоджується із способом захисту цивільного права.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом встановлено наступні юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

29 жовтня 2014 року ОСОБА_6 міська рада Львівської області прийняла рішення № 1411 «Про затвердження матеріалів проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Відповідно до пунктів 2 та 2.12 вказаного рішення затверджено матеріали з виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_4, проживає на ІНФОРМАЦІЯ_3, земельну ділянку площею 651 кв. метр на вулиці Завіжній (між будинками 23 і 25) кадастровий номер::01:043:0175 для ведення садівництва (т. 1 а.с. 13).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 зазначав, що є постійним користувачем спіної земельної ділянки, швидше ніж відповідач звернувся із відповідними заявами до ОСОБА_6 міської ради про надання дозволу на приватизацію цієї земельної ділянки. Покликався на судові рішення, які набрадли законнгьї сили та якими встановлено факт порушення прав позивача.

Заперечуючи позовні вимоги та неопогоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідач ОСОБА_4 свої доводи зводила до того, що допитані в якості свідків сусіди дали пояснення, що спірною земельною ділянкою користувався ОСОБА_7 дядько відповідача ОСОБА_4, а родина ОСОБА_2 ніколи нею не користувалась, стверджувала, що вона та її родичі були законними користувачами спірної земельної ділянки з 1954 року, покликалась на рішення ОСОБА_6 міської ради від 10.09.1954 року № 1334. Крім цього, відповідач ОСОБА_4 подала заяву на приватизацію спірної земельної ділянки, яка перебувала у тимчасовому користуванні її батьків ще у 2008 році.

ОСОБА_6 міська рада, як розпорядник земель будь яких доказів чи пояснень з приводу часу, способу та порядку користування сторонами спірною земельною ділянкою, не подала, покликалась на відсутність документів, які б підтверджували право користування за позивачем. Вважає, що оскаржуване рішення, яким затверджено матеріали з виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, є законним та прийнятим в межах повноважень.

Разом з тим, затверджений оскаржуваним у справі рішенням міської ради проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки громадянці ОСОБА_4 розроблено на підставі іншого рішення ОСОБА_6 міської ради, що передувало оскаржуваному, а саме на підставі пункту 1.10 рішення ХХХ сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради Львівської області за № 950 від 20 лютого 2013 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» ОСОБА_4, яка проживає на ІНФОРМАЦІЯ_3, орієнтованою площею 651 кв. м. на вулиці Завіжній (між будинками №23 і №25) у місті Дрогобичі для ведення садівництва (т.1 а.с. 106).

При цьому, власне пункт п.1.10 зазначеного рішення ХХХ сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 950 від 20 лютого 2013 року, визнано протиправним та скасовано постановою Вищого адміністративного суду України від 07 листопада 2017 року справа № 442/7517/13-а (К/800/11625/16) (т. 2 а.с. 6-7).

Зокрема, скасовуючи п.1.10 рішення ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 950 від 20 лютого 2013 року касаційний суд зазначив, що таке прийнято без дотримання принципів неупередженості та безсторонності і без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Також, колегія суддів звертає увагу, що правовідносини між сторонами врегульовані низкою судових рішень, а питання передачі спірної земельної ділянки в м. Дрогобичі на вул. Завіжній між будинками № 23 та № 25 площею 651 кв.м. з 2008 року є предметом судових розглядів.

Крім цього, Вищим адміністративним судом України у постанові від 07 листопада 2017 року № 442/7517/13-а (К/800/11625/16) вказано, що не підлягає повторному доказуванню факт, що позивач ОСОБА_2 був користувачем спірної земельної ділянки (без оформлення документів), звертався до органу місцевого самоврядування про передачу цієї земельної ділянки у власність чи користування, однак така заява не була належно розглянута міською радою у спосіб, передбачений законом.

Зокрема, факт подання заяви про документальне закріплення за позивачем спірної земельної ділянки ще у 2007 році, а до цього фактичного перебування її в користуванні позивача ОСОБА_2, встановлено в межах розгляду адміністративної справи № 2-а-5/2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про безоплатну передачу у власність земельної ділянки, на що звернув увагу касаційний суд в постанові від 07 листопада 2017 року № 442/7517/13-а (К/800/11625/16) (т. 1 а.с. 14-22).

Також, колегією суддів встановлено, що рішенням ОСОБА_6 міської ради від 30.10.2008 року № 708 «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок», ОСОБА_4 передано безоплатно у власність земельної ділянки на ведення садівництва земельну ділянку площею 651 кв.м. на вул. Завіжній, між будинками 23 і 25 (т. 1 а.с. 66).

На підставі зазначеного рішення відповідач ОСОБА_4 виготовила ОСОБА_11 на право власності на земельну ділянку (т. 1 а.с. 67).

В свою чергу, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.12.2012 року відхилено касаційну скаргу представника ОСОБА_4, а постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.07.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2011 року залишено без змін. Зазначеними судовими рішеннями позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано п. 2.24 рішення ОСОБА_6 міської ради № 708 від 30.10.2008 року (т. 1 а.с. 110-111).

Крім цього, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.04.2013 року (справа № 1306/4925/12) залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.07.2012 року, яким визнано незаконним та скасовано ОСОБА_11 акт ЯИ-199592 на право власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_4 площею 0,0651 га., що розташована у м. Дрогобичі на вул. Завіжній між будинками № 223 і № 25, який видано 28.10.2009 року (т. 1 а.с. 23-25)

В подальшому, постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2015 року в адміністративній справі № 442/86/15-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано протиправним і скасовано пункт 2.2 рішення чергової сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради Львівської області № 1418 від 07 листопада 2014 року «Про відмову в передачі в оренду земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; зобовязано ОСОБА_6 міську раду Львівської області повторно виключно у строк та спосіб, передбачений відповідним законом, розглянути на черговому засіданні сесії ОСОБА_6 міської ради заяву (клопотання) ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 651кв. метр, яка знаходиться у місті Дрогобичі на вулиці Завіжній, 23-25 для ведення садівництва; визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_6 міської ради Львівської області щодо зволікання у розгляді у передбачений законом строк та спосіб заяв (клопотань) ОСОБА_2 від 28 грудня 2011р., від 11 квітня 2013р., від 22 серпня 2014р. та від 20 жовтня 2014р., адресованих до ОСОБА_6 міської ради з приводу приватизації вільної (незайнятої) земельної ділянки площею 651 кв. метр, яка знаходиться у місті Дрогобичі на вулиці Завіжній, 23-25 для ведення садівництва шляхом попереднього надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

Зазначені обставни, на думку колегії суддів, безумовно підтверджують факт неодноразового звернення позивача ОСОБА_2 з заявами про приватизацію вільної (незайнятої) земельної ділянки площею 651 кв. метр, яка знаходиться у місті Дрогобичі на вулиці Завіжній, 23-25 для ведення садівництва та свідчать про встановлення в судовому порядку порушення рішеннями органу місцевого самоврядування прав останнього.

Підстави звільнення від доказування зазначені ст. 82 ЦПК України.

Згідно із ч. 4 цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції безпідставно покликався на попередні судові рішення, які ухвалені за наслідками розгляду судових справ, учасниками яких є сторони по справі.

Докази на які покликається відповідач ОСОБА_4 та які стосуються спірної земельної ділянки в контексті користування такою її родичами протягом тривалого часу, висновків суду не спростовують, оскільки не свідчать про право користування відповідачем особисто (т. 1 а.с. 93-103).

Крім цього, колегія суддів погоджується з тим, що оскаржуване рішення відповідача ОСОБА_6 міської ради, а саме пункт 2.12 цього рішення прийнято всупереч діючої заборони суду на вчинення міською радою таких дій, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення відповідно до ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2013 року у справі №442/7517/13-а, постановленої під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, за участю третіх осіб ОСОБА_4 та відділу Держземагенства у місті Дрогобичі про визнання протиправним та скасування пункту 1.10 рішення ХХХ сесії шостого скликання ОСОБА_6 міської ради від 20.02.2013 року за № 950 про надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для ведення садівництва по вулиці Завіжна, між будинками № 23 та № 25 у місті Дрогобичі Львівської області.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_4, як член сім»ї ветерана війни, який загинув, звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», відтак рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 275 грн. 60 коп. необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення, яким компенсувати позивачу ОСОБА_2 275 грн. 60 коп. судового збору за подання позову за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 міської ради Львівської області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 275 грн. 60 коп. судового збору скасувати.

Копменсувати ОСОБА_2 275 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяви за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Врешті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_12