Справа № 369/8596/19
Провадження №2/369/3584/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2019 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., розглянувши позовну заяву Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 Степана ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу продукції №132-Л від 20.07.2018 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» до фізичної особи підприємця Антонь Степана Степановича звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі-продажу продукції №132-Л від 20.07.2018 р., пеню, три відсотки річних та інфляційні.

Суддя, дослідивши матеріали позовної заяви приходить до наступних висновків.

У відповідності до статті 125 Конституції України система судів загальної юрисдикції в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

За змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також ч. 4 ст. 10 ЦПК України, стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом вказаної норми, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, що закріпленого у ч. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Прецедентними в цьому відношенні є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено право на повноважний суд, за змістом якої ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Так, за змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Згідно вимог ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Відповідно до норм ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, предметом вказаного спору є невиконання зобов`язань за договором купівлі-продажу продукції №132-Л від 20.07.2018, який укладений між Відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , що підтверджується відповідно договором купівлі-продажу продукції №132-Л від 20.07.2018, товарно-транспортною накладною та специфікацією.

Таким чином, оскільки предметом позову є невиконання умов договору , який укладений між юридичною особою та фізичною особою підприємцем, суддя приходить до висновку, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження по справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 5 статті 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що за таких обставин у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 20 ГПК, ст.ст. 2, 4-5, 10, 19, 186-187, 258-261, 263, 352-354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за позовом Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 Степана ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу продукції №132-Л від 20.07.2018 р.

Роз`яснити позивачу його право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: Т.В.Дубас