Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 297/2946/15-ц

провадження № 61-8813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача- ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчий комітет Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області,

представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

третя особа - Берегівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року в складі судді Ільтьо І. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Бондаренка Ю. О., Куцин М. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_6, виконавчого комітету Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа - Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання частки померлого у спільному майні, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування, визнання недійсним договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 1976 року його батько ОСОБА_10 та мачуха ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбали житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частини спірного будинку. Спадкоємцями за законом були він, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Проте останні відмовились від спадщини на користь позивача про що 28 лютого 2004 року подали до Берегівської державної нотаріальної контори відповідні заяви. Позивач вважав, що оскільки він успадкував належну на момент смерті батька 1/2 частини житлового будинку, тому рішення Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області щодо визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_5 від 25 травня 2005 року та договір довічного утримання від 22 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 передала останній у власність спірний житловий будинок взамін на довічне утримання та догляд за собою, є недійсними.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд визначити, що частки його та ОСОБА_5 у спірному будинку є рівними і кожна з них становить 1/2 частини даного нерухомого майна; визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 25 травня 2005 року № 21; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності не нерухоме майно від 22 липня 2005 року серії НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташовані по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір довічного утримання від 22 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 червня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_11. про застосування строку позовної давності відмовлено.

Визначено, що частки ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5 у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, є рівними і кожна з них становить 1/2 частини даного нерухомого майна.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 25 травня 2005 року № 21.

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22 липня 2005 року серії НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Варівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 22 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Похил Н. М. і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 5524.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частини спірного житлового будинку, яку успадкували за законом у рівних частках його дружина - ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_3, кожен по 1/6 частині, а тому приймаючи оскаржуване рішення виконавчий комітет Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області щодо оформлення права власності на спірне майно тільки за ОСОБА_5 та видачі на її ім'я свідоцтва про право власності на весь спірний житловий будинок, позбавив позивача права власності на належну йому 1/6 частини спірного будинку, яку він успадкував від свого батька. Також, виходив з того, що оскільки спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та позивача, то ОСОБА_5 не вправі була укладати оскаржуваний договір довічного утримання до визначення її частки у спірному житловому будинку або визначення між нею та позивачем порядку користування цим майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просили скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок є приватною власністю ОСОБА_5, оскільки нею був придбаний за кошти від реалізації будинку її матері та до складу спадщини після смерті її чоловіка не входив. Вважали, що позивач не прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_10, оскільки на час його смерті у спірному житловому будинку разом з батьком не проживав, а також не був зареєстрований у такому будинку. У визначений статтею 549 ЦК УРСР строк не звертався до нотаріусу про прийняття спадщини. Крім того, звертаючись у 2004 році до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 заявник сам визначив склад спадщини, зокрема земельну ділянку (пай), про прийняття у спадщину якої йому було видано свідоцтво, оскільки інші спадкоємці не заперечували проти видачі такого свідоцтва та не претендували на належну їм частину.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 20 лютого 1971 року ОСОБА_10 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, остання обрала прізвище чоловіка - ОСОБА_5.

06 грудня 1976 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, відповідно до умов якого перший продав другій у власність вказаний житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 є його дружина - ОСОБА_5 та діти:

ОСОБА_3 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розбіжності у прізвищах у документах, які містяться у матеріалах справи ОСОБА_16 і ОСОБА_10 є однією і тією самою особою, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи судами попередніх інстанції.

Рішенням виконавчого комітету Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 25 травня 2005 року розглянуто заяву ОСОБА_5

від 17 травня 2005 року щодо оформлення за нею права власності на весь спірний житловий будинок.

22 липня 2005 року виконавчий комітет Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на цілий спірний будинок на ім'я ОСОБА_5

22 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Похил Н. М., зареєстрований за № 5524, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_6 прийняла у власність спірний житловий будинок, а взамін ОСОБА_6 зобов'язалась довічно утримувати та доглядати ОСОБА_5

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦПК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його діє в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, якщо після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини особа звертається до суду з позовом про визнання за нею права на частку у спадковому майні та визнання щодо цієї частки недійсними свідоцтв про право на спадщину, вона повинна надати безспірні докази поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини або для звернення до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про її прийняття.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12.

Ухвалюючи рішення у справі, суди вважали доведеним ті обставини, що позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, що підтверджується наявністю у спадкоємця сертифікату на право на земельну частку (пай), належну спадкодавцю.

Посилаючись на це, суди вважали, що строк позовної давності позивачем не пропущено та задовольнили позовні вимоги.

Проте, задовольняючи позов, суди не врахували, що з 2005 року власником усього спірного будинку за рішенням Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області визнано ОСОБА_5, указані правочини щодо набуття права власності відповідачем є чинними, ніким не оспорені. Як єдиний власник будинку відповідач мала право на його відчуження шляхом укладення договору довічного утримання.

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_10 не відповідає наданим доказам у справі та вимогам закону.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суди попередніх інстанцій, дійшли помилкового висновку про те, що позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, оскільки відсутні підстави вважати, що після смерті спадкодавця ОСОБА_10 відкрилась спадщина на Ѕ частини спірного будинку.

Матеріалами справи підтверджено, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернувся до нотаріуса 28 лютого 2004 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 549 ЦК УРСР.

Отже, дійшовши помилкового висновку, що позивач не пропустив строк для звернення із заявою про прийняття спадщини, суди безпідставно задовольнили позовні вимоги про визнання частки померлого у спільному майні, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, визнання недійсним договору довічного утримання.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, скасовано ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України понесені відповідачами судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 червня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та виконавчого комітету Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа - Берегівська державна нотаріальна контора про визнання частки померлого у спільному майні, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, визнання недійсним договору довічного утримання, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 2427,06 грн та касаційної скарги у розмірі 2688,31 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Варіївської сільської ради понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1212,66 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило