МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 471/393/16-ц Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/1029/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПРИВАТБАНК» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Казанлі Л.І. у приміщенні суду о 15 год. 40 хв., у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKO0GI, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 45000 грн. зі сплатою 15 % за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2021 року. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 25 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 375776,64 грн., яка складається з 43090,33 грн. заборгованості за кредитом; 101175,94 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 197348,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 34161,51 - штраф. Крім того, зобов`язання за вищевказаним кредитним договором забезпечено порукою у розмірі 1000 грн. відповідно до договору поруки № 03/ДЗ від 02.02.2015 р., укладеного з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 . Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № NKO0GI від 15.11.2007 року в сумі 374776,64 грн., а також судові витрати. З відповідача ОСОБА_2 позивач просив суд стягнути на його користь 1000 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, невірне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якій просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не визнав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що 14 листопада 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №NKO0GI, відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 45 000 грн. із відсотковою ставкою 15% річних, а останній був зобов`язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування.

Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 03/Д3 від 02 лютого 2015 року, за яким останній поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором і взяв на себе обов`язки як солідарний з позичальником боржник у розмірі 1000 грн. у разі порушення ним цих зобов`язань.

Також судом було встановлено, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № NКО0GІ від 14 листопада 2007 року в розмірі 100 430 грн. 52 коп., з наданням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» права здійснювати продаж вказаної нерухомості відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Проаналізувавши встановлені обставини, суд першої інстанції погодився з твердженнями представника відповідача, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, відсотками, в тому числі і підвищеними відсотками, пені та іншим штрафним санкціям не підлягають задоволенню, оскільки договір про іпотечний кредит № NKO0GI від 14 листопада 2007 року припинив свою дію після направлення відповідачеві письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості та постановлення рішення у справі про задоволення вимог за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно.

Згідно з положеннями ст. 625 ЦК України в даному випадку позивач має право лише на отримання 3% річних від простроченої суми заборгованості, але вказана вимога позивачем не заявлялася, а суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог.

В той же час, суд не погодився з доводами відповідача про те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду, оскільки кінцевим терміном повернення кредиту за умовами договору про іпотечний кредит №NKO0GI від 14 листопада 2007 року на думку суду є 14 листопада 2021 року, а відтак доводи щодо пропуску строку позовної давності уваги не заслуговують.

Посилання представника відповідача в своїх запереченнях проти позову на те, що така особа як ОСОБА_2 взагалі невідома відповідачеві, і з ним у нього не існувало жодних правовідносин, не були прийняті судом до уваги, так як вказані обставини не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме за його безпідставністю.

Проте повністю з такими висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як убачається з тексту позовної заяви та доданого позивачем до неї розрахунку заборгованості за кредитом, у даній справі заявлено вимогу про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, яка утворилася з початку дії договору по 25.01.2016р.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з пунктом 5.2.4 договору про іпотечний кредит від 14 листопада 2007 року, укладеного між сторонами, кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або іпотечним договором, зокрема - прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2 (двох) місяців.

Положення ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, в подальшому права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з таким позовом.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Однак, пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту змінює строк виконання основного зобов`язання, а задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, припиняє право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Судом встановлено, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № NКО0GІ від 14 листопада 2007 року станом на 25 березня 2011 року в розмірі 100 430 грн. 52 коп., з наданням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» права здійснювати продаж вказаної нерухомості відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Тобто зазначеним рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором, що утворилася на той час. Проте в матеріалах справи відсутні докази виконання даного рішення. Зі слів представника відповідача ОСОБА_1 дане рішення не виконано до теперішнього часу.

Приймаючи рішення, суд не звернув суд увагу на те, що ст. 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За правилом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Ст. 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний), а не альтернативний характер основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

З огляду на викладене, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк має право на пред`явлення до боржника вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки згідно з кредитним договором, нарахованих на час звернення до суду у 2011 році з позовом про дострокове виконання договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, слід також зазначити, що первинно звертаючись до суду з позовом 07 квітня 2011 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» ставило питання про стягнення заборгованості за кредитним договором по 25 березня 2011 року, а тому банк не позбавлений права ставити питання про стягнення заборгованості по 07 квітня 2011 року включно.

Проте, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах позовної давності ( ст. 256 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до вимог банку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 2676 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання з 14 листопада 2021 року на 07 квітня 2011 року, пред`явивши 07 квітня 2011 року відповідний позов до суду. З цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника заборгованості, нарахованої до цієї дати, і в інший спосіб (стягнення заборгованості).

З позовом до позичальника про стягнення заборгованості за період по 07 квітня 2011 року у даній справі банк звернувся 15 квітня 2016 року, тобто поза межами позовної давності, а відтак в цій частині позов не може бути задоволений у зв`язку зі спливом позовної давності.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав і помилково дійшов висновку, що оскільки кінцевим терміном повернення кредиту за умовами договору про іпотечний кредит №NKO0GI від 14 листопада 2007 року є 14 листопада 2021 року, то позивачем не пропущено строк позовної давності, і що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за його безпідставністю, а не за пропуском строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит по 07 квітня 2011 року слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 688/777/15-ц.

Що стосується висновків суду стосовно вимог про стягнення заборгованості за період з 07 квітня 2011р. по 25 січня 2016 року слід зазначити наступне.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом помилково зазначено в рішенні про те, що договір про іпотечний кредит № NKO0GI від 14 листопада 2007 року припинив свою дію після направлення відповідачеві письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості та постановлення рішення у справі про задоволення вимог за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно, так як зазначені дії кредитора свідчать тільки про те, що він на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі.

При цьому колегія суддів виходить з того, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, зазначивши, що він діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором, але погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, згідно умов договору про іпотечний кредит від 14.11.2007 року кредит надавався зі строком погашення не пізніше 14.11.2021 року, а повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 14 числа кожного місяця кошти у сумі 648,48 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків, 07 квітня 2011 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2011 року.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, з моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, скінчився строк кредитування, а не припинилася дія договору про іпотечний кредит, як помилково зазначив суд в рішенні, проте, це не вплинуло на правильність висновку суду про те, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, відсотками, в тому числі і підвищеними відсотками, пені та іншим штрафним санкціям за час після зміни строку кредитування не підлягають задоволенню через відсутність підстав для їх нарахування, а відтак судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої за умовами договору про іпотечний кредит за період після 07 квітня 2011 року є законним та обґрунтованим. Скасування ж законного та обґрунтованого рішення з формальних підстав не допускається.

Враховуючи те, що вимоги про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № NKO0GI від 14 листопада 2007 року є необґрунтованими, то не підлягають задоволенню і вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення 1000 грн. на підставі договору поруки, укладеного з ним 02 лютого 2015р. За такого суд правомірно дійшов висновку і про відмову у задоволенні вимог до відповідача ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити, скасувавши в частині вирішених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №NKO0GI від 14 листопада 2007 року за період по 07 квітня 2011 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог через сплив строку позовної давності. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанку» задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року змінити, скасувавши в частині вирішених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №NKO0GI від 14 листопада 2007 року за період по 07 квітня 2011 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з інших підстав.

В іншій частині рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 липня 2019 року