Справа № 200/8349/17
Провадження № 2/200/2314/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«22» березня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Гургули В.С.,

позивача: ОСОБА_1,

представника третьої особи: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що він перебував з відповідачкою у шлюбі з 10.07.1993 року. Рішенням суду від 12.06.2015 року шлюб розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після того як сторони почали проживати окремо, відповідачка стала перешкоджати позивачу спілкуватися з дитиною. Син 05.04.2017 року самостійно зявився за адресою проживання позивача і заявив, що з цього часу буде проживати з ним, так як з матірю йому проживати дуже важко через постійний психологічний тиск з її боку. Протягом всього часу з моменту розірвання шлюбу син постійно вказує на своє бажання жити з позивачем, він дуже привязаний до батька, сину подобається у нього, окрім того, є можливість культурного розвитку дитини через наявність культурно-масових закладів. Позивач має стабільний самостійний дохід, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, проживає у комфортабельній 3-кімнатній квартирі, де створені всі умови для проживання та виховання дитини.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1.

Заочним рішенням суду від 12 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

03 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подала заяву про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою суду від 02 листопада 2018 року заочне рішення суду від 12.12.2017 року скасовано. Визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Службу у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач в судові засідання, призначені на 19.02.2019, 22.03.2019 року, не зявилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, письмового відзиву на позовну заяву не надала. В судовому засіданні, яке відбулось 07.12.2018 року, був присутній представник відповідача ОСОБА_5

Третя особа - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважала за можливе визначити місце проживання дитини з позивачем.

Третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Вислухавши позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 липня 1993 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року у справі № 200/903/15-ц шлюб між ними було розірвано. Рішення набрало законної сили.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання батька ОСОБА_1, дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 створені всі належні умови для виховання, розвитку та проживання.

Шевченківська районна в місті Дніпропетровську рада як орган опіки та піклування у своєму висновку № 13/15-308 від 20.10.2017, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком, ОСОБА_1. На співбесіді з дитиною ОСОБА_4 було з'ясовано, що у дитини все добре, проживати разом з батьком йому комфортно, бажає жити з ним. Мати на засідання комісії не зявилася.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

В даний час відповідач проживає окремо від позивача. Неповнолітня дитина з квітня 2017 року проживає спільно з батьком позивачем у справі, де забезпечується всім необхідним, має належні умови для виховання, розвитку та проживання.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турбота відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

У судовому засіданні, яке відбулося 19.02.2019 року, була заслухана у якості свідка дитина ОСОБА_4, 10.01.20015 року народження, якому на дату судового засідання вже виповнилося 14 років. Владислав пояснив, що хоче жити з батьком, батько краще ставиться до нього ніж мати. Без матері вони вже живуть 2 роки. Мати не намагалась налагодити з ним відносини, приходила лише один раз, і більше не хоче спілкуватися, не дзвонить йому, хоча знає номер телефону. Мати жодного разу не приходила до школи, на батьківські збори, навіть не прийшла на останній дзвоник. Мати знає, що ОСОБА_4 навчається у новій школі. Батько ніколи не перешкоджав у спілкуванні з мамою.

В судовому засіданні, яке відбулось 22.03.2019 року, була опитана свідок ОСОБА_6, старша сестра ОСОБА_4, яка пояснила, що мати не цікавилась сином, мала з ним конфлікти, «розпускала руки». Дитина сама приїхала до батька, та почуває себе з ним набагато краще. За останні роки мати навіть не вітала його з днем народження.

Судом встановлено, що знаючи про розгляд даної справи, оскільки в судовому засіданні 07.12.2018 року був присутній представник відповідача ОСОБА_5, який був належним чином повідомлений про дату наступного судового засідання, в судові засідання відповідач не з'являлася, пояснення не надавала, не спростувала пояснення та докази позивача, на засідання Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради не з'явилася.

При цьому суд критично ставиться до доводів відповідача, висловлених нею в заяві про перегляд заочного рішення, про те, що у період з 2017 до 2018 років у її батьків різко погіршився стан здоровя, тому через потребу постійного догляду її увага була вимушено прикута до батьків. Так, з матеріалів справи вбачається, що мати відповідача ОСОБА_7 померла 01.07.2017 року, батько ОСОБА_8 помер 22.04.2018 року. Разом з тим, до березня 2019 року, тобто протягом року після смерті своїх батьків відповідач так і не почала вживати заходів для спілкування з сином, не надала доказів про те, що позивач будь-яким чином перешкоджав їй бачитися з дитиною.

Суд бере до уваги, що позивач надав докази того, що може забезпечити дитину всім необхідним, має стабільний заробіток, належні умови проживання.

Суд також звертає увагу, що з характеристик дитини ОСОБА_4, наданих класним керівником та директором КЗО «НВК №99» від 16.05.2018 року та від 17.09.2018 року, вбачається, що батько постійно цікавиться навчанням та поведінкою сина, завжди відвідує батьківські збори. Мати дитини у школі не бачили, на звязок вона не виходить.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також вік дитини, яка на дату розгляду справи досягла чотирнадцяти років, може дати об'єктивну згоду на проживання з одним із батьків самостійно, та чітко і аргументовано висловила своє бажання проживати разом з батьком, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітнього сина з батьком буде відповідати потребам та інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, в судовому засіданні на даний час не встановлено, що проживання дитини з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному, тому суд дійшов до висновку, що місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід визначити разом з батьком ОСОБА_1.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску