Дата документу 08.05.2019 Справа № 315/1287/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/1287/18 Головуючий у 1 інстанції Ярош С.О.
Провадження № 22-ц/807/1457/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеного договору №б/н від 01.02.2014 року, який складається з заяви, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 13600 грн., та підтвердив свою згоду, що заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами банку є договором про надання банківських послуг.

Пункт 1.1.3.2.3 договору передбачає зміну тарифів. Відповідач неналежно виконував обов`язок щодо повернення кредиту, процентів за користування, передбаченого умовами договору №б/н від 01.02.2014 року, внаслідок чого склалася заборгованість станом на 30.08.2018 року в сумі 55568,09 грн., з яких заборгованість за кредитом в сумі 19109,56 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 15126,83 грн., заборгованість за пенею в сумі 18209,41 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 2622,29 грн.

Посилаючись на викладене, просило суд стягнути заборгованість за договором №б/н від 01.02.2014 року станом на 30.08.2018 року в сумі 55568,09 грн. та судові витрати.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по договору про надання банківських послуг №б/н від 01.02.2014 року станом на 30.08.2018 року в сумі 52445,80 грн., з яких заборгованість за кредитом в сумі 19109,56 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 15126,83 грн., заборгованість за пенею в сумі 18209,41 грн., а також судовий збір в сумі 1762 грн., а всього 54207,80 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

АТ КБ «ПриватБанк» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що 01.02.2014 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг №б/н, який складається з заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідача від 01.02.2014 року, Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, що підтверджується копією заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідача від 01.02.2014 року, витягом з Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витягом з тарифів банку з обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

За положеннями ч.1 ст. 304 ЦК України даний договір є договором приєднання, з огляду на те, що відповідач подавши 01.02.2014 року заяву позивачу про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, приєднався до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку та Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", ознайомився з останніми формулярами і був згоден з умовами договору, що підтверджується його підписом в заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 01.02.2014 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Договір укладено в письмовій формі відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах (в тому числі електронних) у листах, телеграмах, якими сторони обмінялися.

Згідно умов укладеного між сторонами договору відповідач, отримавши кредитну картку "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" з кредитним лімітом 5000 грн. отримав доступ до карткового рахунку.

Умовами кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" передбачено, що відповідач зобов`язався повернути зняті з кредитного рахунку кошти щомісячними платежами не пізніше 25 числа наступного за звітним в розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, сплатити відсотки за базовою процентною ставкою 3 % на місяць, що підтверджується Витягом з тарифів банку з обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Встановлено, що відповідач повертав кошти несвоєчасно і не в повному обсязі, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є правовідносинами по договору надання банківських послуг, який містить ознаки кредитного договору, які регулюються параграфом 1 Позика та параграфом 2 Кредит Цивільного кодексу України та умовами договору про надання банківських послуг №б/н від 01.02.2014 року, укладеного між сторонами, який складається з заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідача від 01.02.2014 року, Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витягом з тарифів банку з обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач порушив зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування та пені.

За приписами ст.. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг №б/н від 01.02.2014 року банк надав позичальнику кредит у сумі 13600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути зняті з кредитного рахунку кошти щомісячними платежами не пізніше 25 числа наступного за звітним в розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, сплатити відсотки за базовою процентною ставкою 2,3 % на місяць, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідач вносив кошти несвоєчасно і в неналежному розмірі, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно умов Договору відповідач зобов`язаний погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту, нарахованим відсоткам та пені, порушив зобов`язання по його поверненню частинами, відсотків за його користування та пені, так як сплачував його несвоєчасно та не в повному розмірі, чим допустив неналежне виконання зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків за його користування та пені.

Положеннями ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч.1 ст.624 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий суду в якості доказу несвоєчасного неналежного виконання зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором: розрахунок заборгованості свідчить про те, що позивачем за кожне порушення грошового зобов`язання нараховувалась пеня відповідно до умов договору.

Зважаючи на те, що штраф і пеня відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України є різновидом неустойки, а судом встановлено, що позивачем за кожне порушення грошового зобов`язання нараховувалась неустойка у виді пені відповідно до умов договору, то вимога про стягнення з відповідача неустойки у виді штрафу за теж саме порушення грошового зобов`язання суперечить вимозі, передбаченій ст.61 Конституції України, а тому є вимогою, що не ґрунтується на законі і в задоволенні останньої необхідно відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що Банком і судом порушені положення ст. 1056-1 ЦК України та відсутні докази повідомлення боржника про зміну/збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом та те, що розмір пені є неспівмірним з загальним розміром заборгованості.

Однак зазначені доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Під час укладення договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 27,60 % на рік або 2,3 % в місяць. У подальшому процентна ставка була змінена.

Згідно Тарифів базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок поточної заборгованості впродовж дії договору була наступною: з 22.10.2013 р. - 2,3 % в місяць, з 01.09.2014 р. - 2,7 % в місяць або 32,4 % річних, з 01.04.2015 р. - 3,5 % в місяць або 42,0 % річних. Вищевказана інформація відображена у виписці за рахунком клієнта.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.12 Умов та Правил зазначено, що процентна ставка по кредиту в місяць, наступний за звітним, вказується Банком у щомісячній виписці по картрахунку за звітний місяць.

Згідно пунктів 1.1.2.3, 1.1.2.4 Умов та Правил кожен Клієнт зобов`язаний отримувати виписки про стан картрахунків та про виконані операції по ним. Клієнт при незгоді зі зміною Правил та/чи Тарифів Банка зобов`язаний звернутися до Банку для розірвання договору та погасити всю заборгованість.

Банк в порядку пункту 1.1.3.2.3 Умов та Правил має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків з інформуванням у виписці по картрахунку. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнт прийняв нові умови.

В зв`язку з тим, що Банк не отримував від Клієнта жодних повідомлень-незгоди, тому застосування вищевказаних процентних ставок за договором є правомірним.

Необхідно зазначити, що підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, а не щодо до тих витрат Клієнта, які були здійснені раніше до затвердження нових розмір %% ставки. Клієнту надавалася можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості.

Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Зокрема, згідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.

Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг.

Так, у наданій Банком виписці під датами 30.09.2014„30.11.2014, 30.04.2015,31.05.2015,30.06.2015,31.07.2015,31.08.201530.09.2015,31.10.2015 р. сторінка № 18-20 зазначено: "Проценты за использование кредитного лимита (ставка 2.3 процента в месяц по кредитными операциям до 01.09.2014, 2.7 процента- по операциям с 01.09.2014 по 31.03.2015; 3,5 процента - по операциям с 01.04.2015 )".

З огляду на зазначене, Банк виконав умови договору та у виписці по рахунку проінформував Відповідача про зміну відсоткової ставки по кредиту.

Доводи апеляційної скарги щодо співмірності нарахованої пені до розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом також не заслуговують на увагу з огляду на те, що розмір заборгованості за тілом кредиту складає 19109,56 грн., а розмір нарахованих відсотків складає 15126,83 грн. А разом це 34236,39 грн. А відтак розмір пені нараховано відповідно до умов договору та не перевищує основну суму боргу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2018 у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: