ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1473/19 Справа № 200/360/18 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона з 2007 року по 2013 рік проживала у цивільному шлюбі з відповідачем. 09.11.2013 року сторони уклали шлюб. В травні 2008 року відповідач став членом в ОК «СТ «Труд», а в 2012 році відповідач приватизував земельну ділянку, про що отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. З моменту отримання земельної ділянки у користування 2008 року, за спільні кошти сторони почали будувати садовий будинок та 26.09.2014 року право власності на спірний садовий будинок було зареєстровано за відповідачем. Позивачка зазначає, що спірний садовий будинок було побудовано в шлюбі за спільні кошти, а тому він є спільною сумісною власністю.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 23.08.2007 року по 09.11.2013 року та визнати садовий будинок в ОК «СТ «Труд», що розташований на земельній ділянці, площею 0,0408 га, загальною площею 128,3 кв.м., основною площею 39,4 к.в.м спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 23.08.2007 року по 09.11.2013 року. В задоволенні позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 23.08.2007 року по 09.11.2013 року, вели спільне господарство, мали спільній бюджет, вказані обставини визнаються відповідачем в повному обсязі. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок, суд виходив з відсутності правовстановлюючих документів на спірне майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати садовий будинок спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сторонами в період їх спільного проживання було придбано земельну ділянку № 67, яка в подальшому була приватизована на відповідача. Апелянт вказує, що в листопада 2013 року вони зареєстрували шлюб та вирішили збудувати будинок, Свідоцтво про право власності на який, відповідач отримав 26 вересня 2014 року. Судом першої інстанції вказані посилання були проігноровані.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 23.08.2007 року по 09.11.2013 року, вели спільне господарство, мали спільній бюджет, вказані обставини визнаються відповідачем в повному обсязі.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок, суд виходив з відсутності правовстановлюючих документів на спірне майно.

Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних про визнання садового будинку спільною сумісною власністю. Його законність в частині задоволених позовних вимог колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання садового будинку спільною сумісною власністю, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що сторони з 23.08.2007 року по 09.11.2013 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільній бюджет.

В 2008 році ОСОБА_2 як члену обслуговуючого кооперативу садівничого товариства Труд була передана у користування земельна ділянка №67. Після оформлення членства в ОК СТ Труд в 2008 році на цій земельній ділянці розпочалося сумісне будівництво садового будинку.

09.11.2013 року сторони уклали шлюб.

26 вересня 2014 року за відповідачем було зареєстровано право власності на спірний садовий будинок.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вбачається, що спірний будинок був побудований сторонами під час перебування їх у шлюбних відносинах.

Доказів того, що спірна нерухомість була побудована відповідачем за власні кошти, як він зазначає у відзивах на позов та апеляційну скаргу, останнім ні в суду першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також відсутності належних доказів на спростування презумпції, - колегія суддів вважає за необхідне визнати садовий будинок в ОК СТ Труд, що розташований на земельній ділянці №067 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як такий, що набутий сторонами під час шлюбу, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку, що відсутність доказів реєстрації права власності за будь-якою стороною у справі є підставою відмови у задоволенні вказаних вимог, так як матеріали справи містять Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірний садовий будинок), яке спростовує вказані висновки суду(а.с.98).

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання садового будинку в ОК СТ Труд, що розташований на земельній ділянці №067 спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її вимог щодо стягнення з відповідача 4000 грн. за підготовку позовної заяви та 5000 грн., які позивачка очікувала понести в зв'язку з розглядом справи, оскільки такі суми є необґрунтованими та не підтвердженими.

В зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8 400,00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 - скасувати.

Визнати садовий будинок в ОК СТ Труд (Іден.Код ЮС 25014598), що розташований на земельній ділянці №067 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8 400,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_3