Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2019 року Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої-судді Соколишиної Л.Б.

при секретарі Римській Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 листопада 2018 року між ним та відповідачкою було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 в електронному вигляді шляхом реєстрації останньої на його інтернет сайті і виконання відповідачкою певних дій, які свідчать про укладення договору. Після чого на картковий рахунок відповідачки через платіжну систему Liqpay було перераховано позику у розмірі 4699 грн. Відповідно до умов договору відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти до 04 грудня 2018 року та сплатити проценти у розмірі 1,85 % за кожен день користування кредитом. Однак, зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого станом на 10 квітня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 14355 грн. 40 коп., яка за його розрахунком складається із: заборгованості за кредитом - 4699 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 2607 грн. 90 коп.. заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом - 4699 грн., заборгованості за пенею - 2349 грн. 50 коп. Зазначає, що після надання кредиту він отримав від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, акт про правопорушення на ринку фінансових послуг № 343/16-5/15 від 27 березня 2019 року, відповідно до якого він надав відповідачці послугу не на підставі договору, оскільки акцептування пропозиції було здійснене без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, у зв`язку з чим просить визнати на підставі ч. 2 ст. 218 ЦК України дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року та стягнути з відповідачки заборгованість за указаним договором в розмірі 14355 грн. 40 коп.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про розгляд справи була повідомлена у встановленому законом порядку, клопотання від відповідачки про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та відзив на позовну заяву не надходили, а тому суд ухвалює рішення у спрощеному позовному провадженні за наявними матеріалами справи відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України.

Як вбачається з копії договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року, який між позивачем та від імені відповідачки було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації останньої на інтернет сайті позивача, одноразовий ідентифікатор, яким він був підписаний, складається з цифрової послідовності.

Відповідно до умов указаного договору позивач зобов`язався надати відповідачці 05 листопада 2018 року кредит у розмірі 4699 грн., а остання зобов`язалася повернути грошові кошти до 04 грудня 2018 року та сплатити проценти у розмірі 1,85 % за кожен день користування кредитом.

За результатами звернення відповідачки щодо порядку укладення електронних договорів позики між ними та позивачем, до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, останньою було складено акт про правопорушення, вчинені позивачем на ринку фінансових послуг № 343/16-5/15 від 27 березня 2019 року, відповідно до якого позивач надав відповідачці послугу не на підставі договору, оскільки акцептування пропозиції було здійснене без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Отже, суд, дослідивши долучену позивачем роздруковану копію електронного договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року та акт про правопорушення, вчинені позивачем на ринку фінансових послуг № 343/16-5/15 від 27 березня 2019 року констатує, що указаний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки при прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що указаний договір не є таким, що укладений у письмовій формі, а, отже є нікчемним відповідно до ст. 1055 ЦК України.

Обгрунтовуючи вимогу про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту позивач посилається на положення ч. 2 ст. 218 ЦК України, відповідно до якої, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Виходячи зі змісту позовних вимог, позивач просить визнати дійсним вказаний договір, саме як договір фінансового кредиту.

Відповідно до ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

А тому, істотними умовами договору фінансового кредиту є розмір позики, строк її надання та розмір процентів за користування кредитними коштами.

Виходячи з того, що в договорі не вказано, що кредит надається на потреби пов`язані з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, та виходячи з положень п. 2, 3 даного договору, на нього поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до ст. 13 якого, договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

При цьому, положення ч. 2 ст. 218 ЦК України щодо можливості визнання дійсними правочинів, які укладенні усно та є недійсними згідно з законом при недотриманні письмової форми, є загальною нормою для відповідних правочинів, а положення ст. 1054-1055 ЦК України та ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо форми та істотних умов кредитного договору є спеціальними нормами, що регулюють питання укладення кредитних договорів.

З аналізу ч. 2 ст. 218 ЦК України слідує, що укладений з порушенням вимог закону щодо обов`язкової письмової форми правочин, можна визнати дійсним виключно за одночасного існування таких обставин:

1) указаний правочин укладений, тобто у випадку, коли таким правочином є договір - відповідно до ст. 638 ЦК України сторони мають погодити всі істотні умови такого договору;

2) одна із сторін вчинила дію щодо виконання такого правочину;

3) інша сторона підтвердила вчинення такої дії, зокрема шляхом прийняття виконання правочину, тобто вчинила певні активні дії щодо підтвердження договору або прийняття його виконання.

За відсутності хоча б однієї з перерахованих обставин неможливо визнати такий недійсний за законом правочин дійсним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України наявність усіх трьох елементів має довести саме позивач, який ставить питання про визнання дійсним такого договору, укладеного з порушенням вимог щодо обов`язкової письмової форми.

Як вже було зазначено, істотними умовами кредитного договору відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України та ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є розмір кредиту, строк його повернення та розмір процентів за користування ним.

А тому, для можливості застосування положень ч. 2 ст. 218 ЦК України та визнання договору, який не був укладений в обов`язковій для даного виду договору письмовій формі, недостатньо лише доказу того, що кредитор передав кредитні кошти, необхідно довести, що сторони погодили й інші істотні умови (строк повернення кредиту та розмір процентів за користування ним), в протилежному випадку відсутні підстави для висновку про укладення договору, тобто погодження сторонами його істотних умов, оскільки визнати дійсним можливо лише договір на певних конкретно визначених істотних умовах. У разі ненадання відомостей про погодження всіх істотних умов певного виду договору неможливо визнати такий договір дійсним, оскільки він є неукладеним.

У випадку, який є предметом судового розгляду, позивачем не доведено, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а текст договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року не є таким, що підписаний відповідачкою в розумінні ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а, отже і не може бути письмовим доказом погодження нею істотних умов кредитного договору.

Позивачем також не доведено факту підтвердження відповідачкою вчинення позивачем дії по виконанню кредитного договору, оскільки сам факт безготівкового переказу позивачем грошових коштів на рахунок не є доказом того, що відповідачка погодила такий переказ та прийняла його, а надана позивачем картка рахунку 3611 за 05 листопада 2018 року по 11 лютого 2019 року відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинним документом, що підтверджує переказ коштів, та, в першу чергу, не містить відомостей про переказ таких коштів на відповідний рахунок з конкретним номером, відкритий на ім`я відповідачки.

А тому, відсутність доказів погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору та доказів вчинення позичальником дій по підтвердженню виконання договору чи по прийняттю виконання від кредитодавця його частини обов`язків по договору не дає можливості визнати такий договір дійсним на підставі ч. 2 ст. 218 ЦК України.

З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст. 3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» та указаних роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, слідує, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю.

Однак, матеріали справи не містять даних про те, що особа відповідачки була належним чином ідентифікована при її реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Крім того, одноразовий ідентифікатор, яким був підписаний договір № 3 від 05 листопада 2018 року складається тільки з цифрової послідовності, що суперечить Закону України «Про електронну комерцію».

Враховуючи викладене та те, що при укладенні договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року, для якого законом визначена обов`язкова письмова форма та який є недійсним за законом у разі недотримання такої форми, не була дотримана письмова форма та позивачем не доведена одночасна наявність всіх необхідних обставин для визнання його дійсним в розумінні ч. 2 ст. 218 ЦК України, позовні вимоги в частині визнання указаного договору дійсним не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення на його користь з відповідачки кредитної заборгованості, то оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 05 листопада 2018 року, тому й відсутні підстави для стягнення заборгованості за даним кредитним договором.

На підставі викладеного, ст. ст. 1054-1055 ЦК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», керуючись ст. ст. 12, 263, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи через Черкаський районний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня його складення - апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Позивач: ТОВ «Фінансова компанія «Форза», місцезнаходження: вул. Вікентія Хвойки, 15/15, м. Київ, .

Відповідач:ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: Л. Б. Соколишина