ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/454/17 Головуючий суддя І інстанції Ткаченко О. А.
Провадження № 22-ц/818/1674/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Ткаченка О.А., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 30638,97 грн., посилаючись на те, що 04.08.2006, відповідач став клієнтом АТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами» надання банківських послуг отримав кредитну картку, за якою відповідачу було надано кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» умовами та правилами складають між ним та банком кредитний договір. Позивачем умови Кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній кредитним договором. Відповідач у порушення норм закону та умов договору взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.12.2016 має заборгованість на загальну суму - 30638,97 грн. Позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права і просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору.

Представник позивача Кобзар С.І. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з наведених у позові та відповіді на відзив підстав, зазначив, що відповідач дійсно отримував кредит на вказану в позові суму, користувався кредитними коштами та отримував особисто перевипущені банком кредитні картки. Строки позовної давності позивачем не пропущені, оскільки відповідач погашав заборгованість по кредиту. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою по кредиту.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Перестороніна О.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки позивачем додано до позову заяву 2 про видачу кредиту №SAMDN5807 від 09.06.2006, а в своєму позові позивач посилається на кредитний договір б/н від 04.08.2006 на суму 5500 грн., однак докази які надані позивачем містять інформацію про суму кредиту у розмірі 1000 грн., яка судячи із заяви 2 не давалася відповідачу шляхом видачі кредитної картки, а зараховувалася на дебетну картку, по рахунку відкритому 04.08.2006, за умови, що позивач при використанні таких коштів, матиме право самостійно списувати кошти, при надходженні їх на дебетну картку відповідача після використання вказаної 1000 грн. відповідачем у разі необхідності. Крім цього вважає не доведеним факт видачі позивачем відповідачу кредитних карток, оскільки довідка про видачу кредитних карток не містить печатки та підпису посадових осіб позивача, тобто є не дійсною, а також позивачем не надано суду заяви відповідача щодо видачі кожної кредитної карти окремо, а також розписку з підписом відповідача про отримання ним кредитних карток та пін-коду до них. Крім цього, кредитний договір укладається у письмовій формі, однак позивач стверджує, що умови та правила надання банківських послуг є договором кредиту. Вказані умови не містять підпису відповідача, тому вважати, що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету, а також чи брав на себе зобов'язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, не можливо. А також посилалися на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду. В зв'язку з чим відмовити позивачу у задоволенні позову.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року частково задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Лозова, Харківської області, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 4087 (чотири тисячі вісімдесят сім) гривень 61 копійку, з якої 3470,01 грн . - заборгованість за кредитом, 117,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частка).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 213 (двісті тринадцять) гривень 44 копійки.

В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

На вказане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанку» просить скасувати вказане рішення в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам у повному обсязі та відсоткової складової штрафу та ухвалити в цій частині нове про задоволення вказаних позовних вимог, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування скарги зазначили, що районний суд дійшов помилкового висновку, що продовження строку дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, неустойки і процентів, оскільки з виписки по рахунку клієнта вбачається, що після закінчення строку дії першої картки, починаючи з червня 2012 року ОСОБА_3 продовжив активно користуватись кредитними коштами, знімаючи готівку та погашаючи заборгованість через термінали самообслуговування. Вказано, що судом першої інстанції безпідставно не було стягнуто з відповідача відсоткової складової штрафу, оскільки такий вид неустойки розраховується за формулою 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитом. Послались на те, що відповідно до п. 2.2 Постанови НБУ від 17.12.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

ОСОБА_3 суду було надано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечення аргументовані тим, що позивачем не було доведено, що відповідач отримав картку, строк дії якої був визначений до січня 2015 року. Послався на те, що Умови та Правила надання банківський послуг не містять його підпису. Зазначив, що підписана ним заява не є договором у розумінні ст. 626 ЦК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З огляду на те, що Банком рішення суду оскаржене лише в частині стягнення відсотків за користування кредитом та відсоткової складової штрафу, то відповідно до правил ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, рішення районного суду переглядається лише в цій частині.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.08.2006 року, відповідач ОСОБА_3 став клієнтом АТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами» надання банківських послуг отримав кредитну картку, за якою відповідачу було надано кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.8,125,126).

Позивачем умови Кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній Кредитним договором.

В період дії кредитного договору позичальник не дотримувався умов кредитного договору, а саме: не здійснював щомісячного погашення кредиту та не сплачував відсотки у розмірах та у строки, визначених договором.

В результаті не виконання боржником зобов'язання утворилась заборгованість на загальну суму 30638,97 грн., з якої: 3470,01 грн. - заборгованість за кредитом, 22433,77 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом, 2800 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1435,19 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-7).

Довідкою наданою представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» встановлено термін дії кредитної картки НОМЕР_4, яка була видана на підставі підписаного кредитного договору №б/н ОСОБА_3, а саме до червня 2012 року. Після закінчення строку дії вищевказаної картки були випущені нові картки 14.08.2007 року НОМЕР_2 термін дії якої до червня 2012 року, 05.05.2009 року НОМЕР_1 до червня 2012 року, 21.06.2012 року НОМЕР_3 до січня 2015 року (а.с.127).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_3 не виконував умови кредитного договору, що було підтверджено в ході дослідження наявних матеріалів цивільної справи, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд взяв до уваги строк дії кредитної картки: дата відкриття - 04.08.2006 термін дії - 06/12, а також висновок Великої Палати ВС у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18 та відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих процентів за період з 21.06.2012 (день випуску іншої кредитної картки НОМЕР_3) до 31.12.2016 (день, станом на який банк просить стягнути заборгованість), у зв'язку з їх безпідставністю.

Щодо посилань представника банка, стосовно того, що після строку дії отриманої картки відповідачеві було випущено нову картку від 21.06.2012 зі строком дії до січня 2015 року, то суд в даному випадку взяв до уваги правовий висновок, який було зроблено у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі №6-127цс14, в якій зазначено, що автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Крім цього, суд зазначив, що доказів отримання ОСОБА_3 кредитної картки НОМЕР_3 від 21.06.2012 року зі строком дії до січня 2015 року, надано не було.

Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, суд взяв до уваги правовий висновок, який було зроблено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими, та дійшов висновку, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Проте, такими висновками суду колегія суддів погоджується не в повному обсязі.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Так, на підтвердження своїх вимог Банком було надано суду докази того, що між ним та ОСОБА_3 виникли кредитні правовідносини - копія заяви відповідача від 09.06.2006, копія умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, а також виписка про рух коштів по рахунку відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що договір не може вважатись укладеним, оскільки відсутній підпис позивальника на умовах та правилах надання банківських послуг, оскільки в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_3 не було доведено суду, що на час підписання заяви про надання кредиту йому для ознайомлення були надані умови та правила відмінні від тих, що додані позивачем до суду.

Своїм підписом ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між нею і банком договір про надання банківських послуг.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи відповідача про те, що ОСОБА_3, підписуючи зазначену заяву, лише висловив бажання на отримання кредиту, оскільки в подальшому така згода не була відкликана, та відповідач не звертався до банку з заява про невиконання останнім своїх обов'язків.

Посилання відповідача на те, що розрахунок заборгованості, зроблений банком, стосується інших правовідносин та не має відношення до цієї справи і доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доведено не було.

Відповідачем до суду першої інстанції було зроблено заяву про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування таких наслідків та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14.

Так, Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Суд першої інстанції при вирішенні даного питання взяв до уваги правові висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі №6-127цс14, в якій зазначено, що автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

В силу ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Однак, районним судом не було взято до уваги виписку про рух коштів по рахунку відповідача, що була надана позивачем (т. 1 а. с. 128-142).

Зі вказаного документу, а також розрахунку заборгованості, вбачається, що ОСОБА_3 після закінчення строку дії картки у червні 2012 року, що була видана на підставі його заяви від 09.06.2006, за допомогою отриманих у відповідача нових карток продовжив користуватись кредитним коштами вже після червня 2012 року. Так, останній раз 07.03.2014 ним було знято грошові кошти у сумі 200 грн. у банкоматі у відділенні банку за адресою вул. Карла Маркса, 13 у місті Лозова, а 06.06.2014 ним було здійснено поповнення свого рахунку через термінал самообслуговування за вказаною адресою на суму 1430 грн.

Зазначені дії не оспорювались відповідачем.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги той факт, що відповідач не звертався до банку з заявами про шахрайські дії з його карткою або її втратою, тому його авторство у проведенні цих операцій та використання кредитних коштів вважається доведеним.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що він погодився лише на встановлення овердрафту у розмірі 1000 грн., оскільки відповідно до п. 5.3 Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, з якою позивач погодився, право зміни розміру встановленого на платіжну картку Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього попередження Клієнта (т. 1 а. с. 12). Ці положення договору не оспорені і в силу презумпції правомірності договору, ст. 6 ЦК України, є чинними.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не було доведено факту отримання ним банківської карти із строком дії до січня 2015 року.

Згідно ст. 89 ЦПК України :

1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечення позивача ґрунтуються на тому, що надані в електронному вигляді докази не посвідчені належним чином.

Однак, відповідно до п 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України електронні докази є допустимими, а тому відповідач згідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинний доводити свої заперечення проти таких доказів, але він не надав до суду жодного доказу, який би спростовував зміст інформації, наданої у довідці банку про видані ОСОБА_3 картки та їх строк дії.

Відповідно до п. 2.2 Постанови НБУ від 17.12.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Таким чином, безпідставним є посилання відповідача на те, що для отримання банківської картки із продовженим строком дії йому необхідно було письмово звертатись до банку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що надані до апеляційної скарги банком фотографії клієнта з банківськими картками самі по собі не є доказом виникнення або зміни правовідносин між сторонами, проте, у сукупності з іншими документами, що містяться у матеріалах справи, свідчать що ОСОБА_3 отримував дві банківські картки у різний час.

Як вбачається з довідки, наданої до суду першої інстанції позивачем, видані за договором б/н, укладеного банком з ОСОБА_3, остання картка мала строки дії - № НОМЕР_3 до 01/15, тоді як інші картки припинили свою дію одночасно у червні 2012 року, що узгоджується з даними виписки про рух коштів по рахунку відповідача (т. 1 а. с. 127).

Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом у лютому 2017 року, трирічний строк позовної давності не пропустив.

Районним суд зроблено вірний висновок про доцільність врахування у даній справі правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції вважає доведеним факт отримання ОСОБА_3 банківської картки зі строком дії до 31.01.2015, то з відповідача на користь банку підлягають стягнення відсотки за користування кредитними коштами у сумі 1853,46 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Так, колегія суддів вважає, що оскільки Банком в апеляційній скарзі не ставиться вимога про стягнення з відповідача сума пені, то у повному обсязі підлягає задоволенню вимога про стягнення суми штрафу.

Зазначена договірна відповідальність слугує санкцією за порушення - прострочення терміну виконання зобов'язання.

Згідно п. 8.6 Умов і Правил надання банківських послуг, за яким при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбаченому цим договором, більше ніж на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

З огляду на те, що стягненню підлягає заборгованість, що складається з заборгованості за тілом кредиту - 3470,01 грн. та заборгованості за відсотками - 1853,46 грн., то відсоткова складова штрафу становить - 266,17 грн.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду в оскаржуваній частині та задовольняє зазначені позовні вимоги частково.

Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року в частині стягнення відсотків за користування кредитом та штрафу - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в цій частині - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Лозова, Харківської області, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відсотки за користування кредитом в розмірі 1853 (тисяча вісімсот п'ятдесят три) гривні 46 копійок, штраф (фіксована частка) - 500 (п'ятсот) гривень, штраф (відсоткова частка) - 266 (двісті шістдесят шість) гривень 17 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 795 (сімсот дев'яносто п'ять) гривень 20 копійок.

В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 26.04.2019.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В.Кісь.

О.М. Хорошевський.