Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 544/24/16-ц

провадження № 61-5820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року у складі судді Нагорної Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Акопян В. І., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2001 року вона познайомилась з ОСОБА_2 , з яким через деякий час почала зустрічатися, а 10 вересня 2001 року вони вирішили проживати разом однією сім`єю. До 2008 року проживали з ОСОБА_2 на орендованих квартирах у АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_3 . За період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними 30 березня 2007 року було придбано трикімнатну квартиру вартістю 37 342 грн, з господарськими будівлями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а 20 червня 2008 року було придбано торговий павільйон вартістю 85 797 грн, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Після того, як вона завагітніла, вони з ОСОБА_2 17 листопада 2009 року зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 . Ще задовго до реєстрації шлюбу її місце проживання було зареєстровано у спірній квартирі в АДРЕСА_4 , що підтверджує ті обставини, що вони з ОСОБА_2 і до реєстрації шлюбу проживали разом. Таким чином вона вважала, що має право на 1/2 частину зазначеної квартири та на 1/2 частину зазначеного торгового павільйону.

Посилаючись на викладене та на положення статей 70, 74 СК України, частини другої, третьої статті 372 ЦК України ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період з 10 вересня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у порядку поділу спільно майна визнати за нею право власності на

1/2 частину трикімнатної квартири з господарськими будівлями в будинку АДРЕСА_4 , та на 1/2 частину торгового павільйону АДРЕСА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторонами надані взаємовиключні суперечливі дані з приводу взаємних прав та обов`язків між ними, відсутні належні докази з приводу сумісного їх проживання, а показання свідків про такий факт також мають суперечливий характер, оскільки показання одних свідків протирічать показанням інших свідків. Суд не знайшов достатніх підстав вважати, що відносини, які склалися між сторонами, засновані на засадах почуттів взаємної любові та поваги, мають взаємозобов`язуючий характер, не містять будь-яких даних, які б породжували юридичні наслідки, та аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання їх як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу

з 10 вересня 2001 року по 17 листопада 2009 року та не доведено, що джерелом набуття спірного майна є їх спільні сумісні кошти, тому в задоволені позову відмовив. Зазначені у позові доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно свідчили про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про критичну оцінку показань свідків ОСОБА_4 (мати позивачки), ОСОБА_5 (племінниця відповідача), ОСОБА_6 (рідна сестра відповідача), оскільки вони є близькими родичами сторін, а тому заінтересовані в результатах розгляду справи. Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 мають неприязні стосунки з позивачкою. Також апеляційний суд погодився з оцінкою районного суду показань інших свідків, які визнав суперечливими.

Під час дослідження у справі обставин щодо джерела коштів, за які було придбано спірне майно, судом першої інстанції вірно здійснено оцінку наданим сторонами доказам та правильно встановлено, що відповідачем доведений той факт, що квартира та торговий павільйон є його особистою власністю та придбані за його власні кошти.

Апеляційний суд вважав, що матеріали справи не містять будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження факту ведення спільного господарства та спільного проживання однією сім`єю

ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 10 вересня 2001 року по 17 листопада 2009 року. Також позивачем не доведено, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при наданні пояснень у судовому засідання відповідач визнав, що він проживав однією сім`єю з позивачем у період з 10 вересня 2001 року по 17 листопада 2009 року, також допитані свідки підтверджували цей факт у своїх показаннях. Також суд не надав оцінки фотознімкам, які підтверджують факт спільного проживання, відпочинку та побуту.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 30 березня 2007 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_7 квартиру з господарськими будівлями

АДРЕСА_4 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. У зазначеній квартирі

з 27 серпня 2008 року зареєстрована ОСОБА_1 (а. с. 11, 89-92, 139, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 червня 2008 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 торговий павільйон, що знаходиться у АДРЕСА_5 (а. с. 49, т. 1).

ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9

до 27 січня 2005 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 55, т. 1).

17 листопада 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис, і ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 9, т. 1).

Цей шлюб розірвано у лютому 2016 року, що підтверджено сторонами у судовому засіданні. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 (а. с. 10, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Вирішуючи спір та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року не визначився з характером спірних правовідносин з урахуванням обґрунтування позивачкою позовних вимог про встановлення факту проживання позивачки з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу по листопад 2009 року з посиланням на положення статті 74 СК України, та поділу майна, набутого ними у зазначений у позові період часу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилалась на те, що відповідач визнав факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки у зазначений у позові період часу з вересня 2001 року, і ці обставини, як вважала, в силу статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доведенню.

Вважаючи безпідставними твердження позивача про те, що відповідачем було визнано позовні вимоги про проживання з позивачкою без реєстрації шлюбу починаючи з 01 вересня 2001 року, апеляційним судом наведено суперечливі мотиви про те, що відповідач визнав, що проживав з позивачкою, але не зміг пояснити у який період це відбувалося. При цьому апеляційний суд не встановив періоду спільного проживання сторін, що має значення для правильного застосування норм матеріального права щодо презумпції спільності майна та покладання обов`язку її спростування, який стосується часу придбання спірного майна після 01 січня 2004 року та після перебування відповідача в іншому шлюбі, не навів мотивів відхилення цих доводів, які позивачка обґрунтовувала з посиланням на визнання відповідачем позову та на звукозапис судового процесу й на необхідність його відтворення.

Отже, передчасними є висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість рішення районного суд, яким позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна залишено без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович