ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5776/19 Справа № 193/15/19 Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання: Чубіної А.В.

сторони справи :

позивач - прокурор Дніпропетровської області

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м.Кривому Розі в режимі відео конференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу заапеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області, на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року, постановлену суддею Кащук Д.А. в смт. Софіївка, Софіївського району, Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року заступник прокурора Дніпропетровської області, який діє в інтересах держави, в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 121503,05 грн.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ігнатьо Б.Я. та позовна заява заступника прокурора Дніпропетровської області, який діє в інтересах держави, в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 121503,05 грн., залишена без розгляду. без розгляду.

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області, не погоджуючись з винесеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ставить питання про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, та стягненні з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судового збору в розмірі 1921 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує на те, що з позову вбачається наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави у даній справі, оскільки внаслідок несплати відповідачем у встановлений законом строк, визначеної контролюючим органом плати за проїзд дорогами загального користування великоваговими та великогабаритними транспортними засобами та нездійсненням уповноваженим органом - Державною службою України з безпеки на транспорті своїх повноважень щодо захисту інтересів держави призвело до порушення економічних інтересів держави. Прокурор зазначає, що органи Укртрансбезпеки, будучі обізнаними про наявність порушень інтересів держави, маючи відповідні повноваження, визначені ст..6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.п.2,15,27 п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, що набрали чинності 03.05.2018, протягом тривалого часу не вжили належних та ефективних заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача виниклої заборгованості з плати за проїзд.

Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що Укртрансбезпекою після складання розрахунку плати за проїзд проводилась претензійно-позовна робота з перевізником, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів невиконання або неналежного виконання позивачем своїх функцій щодо захисту ітрересів держави є необґрунтованим. При цьому, прокурор вказує, що судом не надано оцінку тому факту, що пред`явленню позову прокурора передувало листування прокуратури Дніпропетровської області з органами Укртрансбезпеки з приводу встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру (листи від 05.03.2018 за №27-08/738 та від 22.12.2018 №27-13/5301. Так, у листі Управління Укртрансбезпеки від 22.12.2018 №27-13/5301 зазначено, що органи Укртрансбезпеки не зверталися до суду з позовом до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості, оскільки не мають коштів для сплати судового збору за подання відповідної позовної заяви, тобто визнали неможливість самостійного належного захисту інтересів держави. Прокурор вважає посилання суду першої інстанції на не наведення прокурором причин, які перешкоджають захисту інтересів держави безпосередньо належним суб`єктом, а саме Державною службою України з безпеки на транспорті, а також не з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами в обґрунтування висновку про відсутність у прокурора процесуальної дієздатності на звернення до суду, помилковим, таким, що спростовується наявними у справі доказами. Прокурор наголошує на тому, що у цій справі прокурор звернувся до суду за захистом інтересів держави України, а не конкретного органу державної влади, яким є позивач, листом від 22.12.2018 №27-13/5301 органом Укртрансбезпеки фактично визнано неможливість самостійного здійснення позивачем належного захисту майнових інтересів держави через відсутність коштів для сплати судового збору та невірне розуміння ним власних повноважень.

Отже, прокурор вважає, що позовна заява прокуратури області у цій цивільній справі є єдиним ефективним засобом захисту цих інтересів, оскільки прокуратура є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість звернутися до суду з даним позовом в інтересах держави.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурора, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ігнатьо Б.Я. просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність ухвали суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора Карпенко О.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області, просила їх задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не подано належних та допустимих доказів відповідно до вимог процесуального закону про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за№1697-VII.

У частині 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

З матеріалів справи вбачається, що у січні 2019 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області Сосков Р.М. звернувся з позовною заявою в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом у сумі 121 503, 05 грн.

Звертаючись до суду прокурор посилався на наявність заборгованості у ОСОБА_1 за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, але орган Державної служби України з безпеки на транспорті, до компетенції якої відноситься повноваження по вжиттю заходів до примусового стягнення боргу, у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів Державної служби України з безпеки на транспорті та як наслідок й інтересів держави в цілому.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положеньст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення, і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави, що залишилось поза увагою суду.

Крім того, звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, також було обґрунтовано прокурором наступним.

При зверненні до суду прокурором зазначено, що орган, який уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Державна служба України з безпеки на транспорті, зволікає зі здійсненням захисту інтересів держави.

Тлумачення ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; б) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в позовній заяві обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді саме у даних спірних правовідносинах, навів докази порушення інтересів держави та невжиття уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, заходів, спрямованих на усунення порушень чинного законодавства та захисту інтересів держави. В зв`язку з цим прокурор вважав необхідним звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

На виконання ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області надсилалися листи від 05.03.2018 за №27-08/738 та від 22.12.2018 №27-13/5301 з приводу встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру.

Так, у листі Управління Укртрансбезпеки від 22.12.2018 №27-13/5301 зазначено, що органи Укртрансбезпеки не зверталися до суду з позовом до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості, оскільки не мають коштів для сплати судового збору за подання відповідної позовної заяви, тобто визнали неможливість самостійного належного захисту інтересів держави.

Отже, у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України,ст.23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді.

Несплата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом завдає шкоди інтересам держави, яка полягає у ненадходженні до державного бюджету коштів за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.

Проте, судом вказані обставини залишені без належної уваги і, як наслідок, зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.185 ЦПК України, внаслідок чого постановлено помилкову ухвалу, яка відповідно до вимог ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: