ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5603/18

Головуючий у першій інстанції - Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/932/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2019 року (ухвалене о 12:27, повний текст рішення складено 17 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, відповідачка ОСОБА_2 є її квартиронаймачем. Після укладення 14.05.2005 шлюбу з онуком відповідачки ОСОБА_3 , вони з чоловіком почали мешкати в окремій кімнаті вказаної двокімнатної квартири. В подальшому у спірній квартирі були зареєстровані діти подружжя. Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка разом з дітьми продовжує мешкати і користуватися вказаною квартирою, приймає участь в утриманні квартири, регулярно сплачує всі платежі за комунальні послуги та поточні витрати на її утримання.

Всі намагання позивачки вмовити відповідачку надати письмову згоду на її реєстрацію за фактичним місцем її мешкання разом з неповнолітніми дітьми виявилися марними. Відповідачка, не заперечуючи її право на користування житлом, під різними надуманими підставами відмовляється надати письмову згоду на реєстрацію в квартирі без пояснення причин.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на його невідповідність дійсним обставинам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторного викладу доводів позовної заяви.

Заявниця наголошує, що вона вселилась в квартиру і мешкала в ній як член сім`ї.

Зазначає, що відповідачка не заперечувала факт, підтверджений також показаннями свідків, що позивачка постійно приймає участь в утриманні квартири, регулярно сплачує всі платежі за комунальні послуги та поточні витрати на утримання квартири.

Вказує, що на протязі всього часу проживання позивачки у квартирі, а саме з травня 2005 року не було жодної скарги чи судового позову про виселення її з квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін, як законне і обґрунтоване, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у справі.

Зазначає, що її онук ОСОБА_3 проживав у спірній квартирі в окремій кімнаті на умовах укладеної між ними угоди, за якою самостійного права користування спірною квартирою він не набув. Після одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали проживати у кімнаті разом як подружжя без згоди на те відповідачки.

Наголошує, що за життя ОСОБА_3 позивачка не була зареєстрована у квартирі, оскільки знала на яких умовах проживає в ній, тобто без самостійного права користування квартирою.

Після смерті онука позивачка почала шантажувати відповідачку з метою отримання прописки у квартирі, здійснюючи моральний і фізичний тиск та користуючись похилим віком.

ОСОБА_2 вказує, що тягар утримання квартири несе особисто лише вона як квартиронаймач, однак у зв`язку із похилим віком часто просить сторонньої допомоги і неодноразово надавала позивачці кошти на утримання житлового приміщення, за які остання і здійснювала оплату комунальних послуг та поточних витрат по утриманню житла.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бабинця С.П., які просили задовольнити апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Чепурної Н.В., які наголошували на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що квартиронаймач не надавала письмової згоди на вселення позивачки в квартиру, ОСОБА_1 ніколи не була членом сім`ї ОСОБА_5 , вони не вели спільного господарства, проживання було обумовлено тим, що самостійного права користування спірною квартирою позивачка не набуває.

Оскільки позивачка вселилася без дотримання встановленого законом порядку та за умови тимчасового проживання, позивачка проживає у квартирі з 2005 року разом з малолітніми дітьми, місце проживання яких зареєстроване у даній квартирі, суд дійшов висновку, що право позивачки на користування квартирою не порушено.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 26.07.1973 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_2 було видано ордер № 13848 на право зайняття разом із сім`єю двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,48 кв.м. До складу сім`ї входили діти: син ОСОБА_6 , 1960 р.н., та дочка ОСОБА_7 , 1962 р.н. (а.с. 46).

На дійсний час ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі (а.с. 23).

14.05.2005 позивачка ОСОБА_8 на ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_3 (а.с. 11), внуком відповідачки. Подружжя стало проживати у спірній квартирі в окремій кімнаті без реєстрації.

Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які були зареєстровані у спірній квартирі з 2016 року (а.с. 12-15).

За паспортними даними та довідкою Виконавчого комітету Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області від 08.11.2018 № 1-15/778 з 16.06.2005 по 11.10.2018 ОСОБА_12 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5-7, 84).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер (а.с. 16).

З акту від 03.07.2018, в якому зазначено, що він дійсний для пред`явлення в комунальні служби, відділ субсидій та соціальних допомог, складеного за підписами мешканців житлового будинку і майстра дільниці з обслуговування житлового фонду № 3 КП «Новозаводське», ОСОБА_1 з травня 2005 року дійсно проживає без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми (а.с. 17).

З рапортів, витягу ЄРДР та виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1678 вбачається, що 15.07.2016 ОСОБА_2 зверталась до поліції та за медичною допомогою з приводу того, що отримала тілесних ушкоджень від дружини онука ОСОБА_1 за місцем проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 47-51).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася не те, що вона, як член сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_2 та за відсутності заперечень з її боку, вселилася у спірне житло. Вказувала на їх спільне, постійне проживання разом з травня 2005 року та ведення ними спільного господарства. Наведеним пояснювала виникнення у неї права користування спірним жилим приміщенням.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР (далі по тексту - ЖК) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї саме квартиронаймача ОСОБА_2 , як такої, що мала право користування вказаною квартирою, та за наявності на це згоди останньої.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 була пов`язана спільним побутом з ОСОБА_2 та вела з нею спільне господарство, суду надано не було. Позивачкою не доведено дотримання нею порядку вселення у спірну квартиру. Судом не встановлено, що ОСОБА_2 висловлювала згоду на таке вселення; остання не зверталась із заявою до наймодавця чи до власника житла про вселення ОСОБА_1 як члена її сім`ї, до спірної квартири.

Враховуючи встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка вселилась в квартиру і мешкала в ній як член сім`ї є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявниці про те, що позивачка постійно приймає участь в утриманні квартири, регулярно сплачує всі платежі за комунальні послуги та поточні витрати на утримання квартири, оскільки такі не відповідають дійсності.

Так, у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначала, що вона як наймач спірної квартири особисто несе тягар утримання даного майна, та у зв`язку з похилим віком часто просить сторонньої допомоги щодо сплати за комунальні послуги, надаючи власні кошти. Тому посилання позивачки на оплату нею комунальних послуг є оманливими, оскільки остання не уточнює за чий саме кошт проводяться ці оплати.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які квитанції про сплату житлово-комунальних послуг саме позивачкою ОСОБА_1 та за її власні кошти у матеріалах справи відсутні.

Посилання заявниці на те, що на протязі всього часу проживання позивачки у квартирі з травня 2005 року не було жодної скарги чи судового позову про виселення її з квартири, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки зазначене не є підтвердженням вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру як члена сім`ї наймача та за згоди останньої, крім того відповідачка не заперечує факт проживання ОСОБА_1 з дітьми у квартирі та користування нею.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Головуючий Судді: