Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 752/7418/16-ц

провадження № 61-23880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року в складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (далі - Інститут) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про звільнення приміщення та стягнення заборгованості за перебування в ньому.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 42-р «Про реорганізацію державного закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості» видано наказ Міністерства юстиції України від 11 березня 2015 року № 340/5 «Про реорганізацію державного закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості» шляхом приєднання до Центру перепідготовки та підвищення кваліфікації працівник юстиції Міністерства юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 04 грудня 2015 року № 2494/5 Центр підготовки підвищення кваліфікації працівників юстиції перейменовано в Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (далі - Інститут).

Станом на 11 травня 2016 року реорганізація державного закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості» шляхом приєднання до Інституту триває та перебуває на стадії перереєстрації майна Центру підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості на Інститут.

Інституту та правонаступнику Центру підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості належить приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За цією адресою знаходиться гуртожиток та навчальна частина, які до реорганізації належали державному закладу.

На прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації на тимчасове проживання в гуртожитку на АДРЕСА_1 були розміщені внутрішньо переміщені особи із зони проведення антитерористичної операції на умовах, зазначених у факсограмі Управління туризму.

Розпорядженням Центру підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості від 02 вересня 2014 року № 171/1, а пізніше - від 03 листопада 2014 року № 4 для внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції встановлено знижену вартість перебування зазначених осіб у гуртожитку.

У кімнаті НОМЕР_1, яка є тримісним номером, тимчасово розміщено відповідача із дітьми, які за статусом є внутрішньо переміщеними особами.

Погоджуючись з умовами проживання у зазначеному гуртожитку, з 21 серпня 2014 року до 31 липня 2015 року відповідач сплачувала відповідні кошти за проживання, але в подальшому продовжувати належну сплату відмовилась.

З 31 липня 2015 року відповідач відмовляється оплачувати грошові кошти за перебування у наданому у тимчасове користування приміщення, станом на 10 листопада 2015 року заборгованість відповідача за користування житлом становить 11 666,70 грн. Звільнити зайняте приміщення відповідач відмовляється.

Такими діями відповідача, що відмовляється сплачувати належні кошти, позивачу завдаються майнові збитки. Гуртожиток Інституту не є об'єктом комунальної власності або соціальним житлом, тому не може забезпечувати постійним житлом внутрішньо переміщених осіб за власний рахунок.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року в складі судді Ладиченко С. В. позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 разом з її дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, звільнити займане приміщення гуртожитку Інституту, а саме кімнату НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Інституту на відшкодування заборгованості за проживання у гуртожитку 11 666,70 грн з 31 липня до 10 листопада 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» обов'язок забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб відноситься до місцевих державних адміністрацій. До таких органів Інститут не відноситься, звільнити зайняте приміщення відповідач відмовляється. З 31 липня 2015 року відповідач відмовляється оплачувати грошові кошти за перебування у наданому у тимчасове користування приміщення, станом на 10 листопада 2015 року заборгованість відповідача становить 11 666,70 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що зобов'язання ОСОБА_6 разом з її двома дітьми звільнити займане приміщення гуртожитку Інституту без надання іншого житлового приміщення суперечить чинному та міжнародному законодавству та інтересам малолітніх дітей.

У касаційній скарзі Інститут просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що житло відповідачу було надано для тимчасового проживання до вирішення питання їх постійного проживання.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 надала заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із довідок від 27 жовтня 2016 року № 151 відомо, що ОСОБА_6 та двоє її неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, взяті на облік внутрішньо переміщених осіб.

З квітня 2014 року на прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації (телефонний режим) на тимчасове проживання до гуртожитку на АДРЕСА_1 поселено частину внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції на відповідній платній основі. З 31 липня 2015 року відповідач та двоє її неповнолітніх дітей займають у цьому будинку кімнату НОМЕР_1 (три ліжкомісця).

Між сторонами виникли спірні питання щодо оплати отриманих послуг за проживання та виставлених тарифів зі сторони позивача.

Пред'являючи позов до суду, позивач стверджував, що кошти за проживання відповідач сплачувала до 30 липня 2015 року, в подальшому відмовилася проводити оплату, у зв'язку з чим з 31 липня до 10 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 666,70 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також зобов'язати звільнити кімнату гуртожитку.

У запереченнях на позов відповідач надала суду сплачені рахунки, посилаючись на значну переплату отриманих послуг та неякісне надання комунальних послуг.

Згідно з висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 16 лютого 2016 року № 1961/16-45, який не спростований позивачем, калькуляція вартості ліжко-місця за добу в тримісному номері гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Державного закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості», затверджена станом на 02 вересня 2014 року, документально не підтверджується, її складання не відповідає вимогам Порядку надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України та Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року № 736/902/758.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правові підстави до задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги з відповідача на користь позивачу у розмірі 11 666,70 грн відсутні.

Розселення внутрішньо переміщених осіб (малозабезпечених) на сьогодні існує в об'єктах державної власності (готелі, гуртожитки, літні табори, санаторії, пансіонати).

Як відомо з матеріалів справи, відповідач та її двоє неповнолітніх дітей, які проживають із нею, були вселені до гуртожитку на АДРЕСА_1. Іншого житла відповідач не має, забезпечити дітей іншим житлом не може. На час розгляду справи в суді відповідач з незалежних від неї причин позбавлена можливості повернутися до Луганської області.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Із листа служби у справах дітей та сім'ї Київської міської адміністрації відомо, що внутрішньо переміщеним особам, які проживають на АДРЕСА_1, було запропоновано тимчасово переселитися (до трьох місяців) до Київського міського центру соціально-психологічної за адресою: вул. Новодарницьку, 26, м. Київ, або помістити дітей без батьків до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей (вул. Маяковського, 28в). Але така пропозиція носить формальний характер і її не можна прийняти до уваги.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Положеннями Конвенції про права дитини визначено, що всі права і свободи, вказані в Конвенції, належать кожній дитині, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови і віросповідування. Кожна дитина має право на життя і здоровий розвиток. Дитина має право на особисте життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції (статті 2, 6, 16).

Дитина повинна бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Цивільним кодексом України, іншими правовими актами, визнаними в Україні.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зобов'язання ОСОБА_6, разом з її двома неповнолітніми дітьми звільнити займане приміщення гуртожитку Інституту, а саме кімнату НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення суперечить чинному та міжнародному законодавству та інтересам малолітніх дітей.

Суд касаційної інстанції вважає, що такі висновки відповідають та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, тому підстав для скасування ухваленого ним рішення немає.

Доводи касаційної скарги на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик