ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 644/3244/17

провадження № 22-ц/818/447/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи - Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в здійсненні власником права власності житлом шляхом виселення відповідачів та вселення позивача, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року (в складі судді Саркісян О.А.), -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_6звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в здійсненні власником права власності житлом шляхом виселення відповідачів та вселення позивача, в якому, з урахуванням уточнень, просиввиселити ОСОБА_2 і її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, вселити його у зазначену квартиру.

Позов мотивований тим, що йому на праві власності на підставі свідоцтва, виданого 13 квітня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., № 2277, належить двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1, у якій 26 квітня 2017 року було зареєстровано місце його проживання. Загальна площа квартири 44,6кв.м. Квартиру він купив на електронних торгах, які відбулися 22 березня 2017 року, з метою забезпечення житлом і проживання його сім'ї, до складу якої входить дружина ОСОБА_9 і малолітня дочка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 Зазначає, що не може вселитися з сім'єю у свою квартиру та користуватися нею, у зв'язку з тим, що у квартирі зареєстрована та проживає колишній власник ОСОБА_2 зі своїми дітьми. Крім того, в квартирі також проживає чоловік відповідача ОСОБА_5 без реєстрації. Позивач вказував, що раніше відповідач була власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 листопада 2005 року приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю., р.№ 9313, яку купила за кошти, отримані за іпотечним кредитним договором, укладеним 03 листопада 2005 року з АКБ СР «Укрсоцбанк» і передала квартиру її кредитору в іпотеку на підставі договору від 03 листопада 2005 року. У зв'язку із заборгованістю було звернено стягнення на предмет іпотеки і квартира була продана на електронних торгах 20 березня 2017 року, про що відповідач була повідомлена. Після отримання правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на квартиру, він неодноразово приходив у квартиру, представлявся, що він новий власник, але ніхто жодного разу не відчинив двері, в квартиру не впустили, розмовляли з ним через зачинені двері. Сама відповідач взагалі уникала розмов і спілкування з ним. Він звертався до органів поліції. Отримав висновок з Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області від 10 березня 2017 року, згідно якого йому було рекомендовано звернутися до суду. Крім того, 10 листопада 2017 року він надіслав відповідачу письмову вимогу про виселення у місячний строк з квартири з усіма членами родини, яку вона отримала 12 листопада 2017 року. Про те, на даний час він відповіді не отримав. Відповідач та члени її сім'ї продовжують проживати у спірній квартирі чим порушують його права як власника.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи Харківської міської ради у судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи є письмові пояснення представника третьої особи Харківської міської ради Лях І.Ю., в яких вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, вважав позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила врахувати наданий висновок органу опіки та піклування.

З висновку про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_1, наданого представником Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеній квартирі та мають право користування нею. Відомостей про те, що діти є власниками, або мають право користування іншим житлом не має. Тому, виселення дітей із житлового приміщення безумовно впливає на їх права та інтереси. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважав за недоцільне виселення дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 в здійсненні ним права власності жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1без надання іншого житлового приміщення.

Вселено ОСОБА_1, в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 судовий збір по 640грн. з кожного на користь ОСОБА_1

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що виселення без надання іншого жилого приміщення є можливим лише якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення та виселення неповнолітніх дітей є крайнім заходом.

19 листопада 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_1, в якій він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 03 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № 825/2-40/1/5-184, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 27600дол. США, зі сплатою 13,25% погашення процентів річних та кінцевим терміном погашення 02 листопада 2020 року, для придбання нерухомого майна - двокімнатної у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 03 листопада 2005 року між нею та Банком було укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/5-252, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ХО Зубарєвим І.Ю. за реєстровим № 9345, згідно умов якого вона передала в іпотеку Банку вказану квартиру, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2005 року, посвідченого Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом ХМНО ХО, за реєстровим № 9313.

У згоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 174225грн.

Як вбачається з виконавчого напису від 05 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ХО Ємець І.О., № 446, було запропоновано звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,6кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 Строк за який має проводитися стягнення з 25 квітня 2013 року по 06 жовтня 2015 року. За рахунок коштів отриманих від реалізації вищевказаного майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», які станом на 06 жовтня 2015 року складають 437189,52грн.

З акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного заступником начальника Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області 04 квітня 2017 року вбачається, що інформацію про предмет іпотеки було внесено до системи СЕТАМ з зазначенням лоту 182441 .Стартова ціна лоту становила 412700грн.

Згідно з протоколом №244024 про проведення електронних торгів від 22 березня 2017 року електронні торги відбулися 20 березня 2017 року; ціна продажу становила 288890грн. Грошові кошти перераховані переможцем торгів на депозитний рахунок Орджонікідзевського ВДВС ГТУЮ у Харківській області 22 березня 2017 року, які відповідно до розпорядження державного виконавця перераховані за призначенням. Переможцем торгів став учасник: 14- ОСОБА_1

На підставі протоколу про проведення прилюдних торгів 13 квітня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І.О. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на спірну квартиру; право приватної власності ОСОБА_1 зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 34779729 від 13 квітня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за від 19 грудня 2017 року.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод шляхом виселення відповідачів та вселення позивача.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин вимоги ст.391 ЦК України і захистити права неволодіючого власника.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення ст.109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання апеляційного суду є ст.109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв'язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим, судом встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом приватного нотаріуса ХМНО Ємець І.О. від 05 лютого 2016 року № 446.

Спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на електронних торгах 22 березня 2017 року.

Як свідчать матеріали справи у спірній квартирі зареєстровані та проживають (в т.ч. на час проведення електронних торгів), що не заперечується позивачем, - колишній власник ОСОБА_2 зі своїми дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданою КП «Жилкомсервіс» дільниця №48 від 05 травня 2017 року.

При підготовці до електронних торгів мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості. Однак до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у травні 2017 року.

Крім того, у вказаний проміжок часу 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім'ї, серед яких є неповнолітня дитина.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Згідно статті 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

У висновку про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_1, наданого представником Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеній квартирі та мають право користування нею. Відомостей про те, що діти є власниками, або мають право користування іншим житлом не має. Тому, виселення дітей із житлового приміщення безумовно впливає на їх права та інтереси. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважав за недоцільне виселення дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Отже, враховуючи вищенаведене, а також те, що це єдине житло відповідачів, ОСОБА_2 на час укладання договору кредиту та іпотечного договору мешкала у АДРЕСА_2, колегія суддів вважає, що підстав для виселення відповідачів немає.

Також, враховуючи, що спірна квартира є 2-кімнатною, в цій квартирі проживає відповідачка з двома неповнолітніми дітьми, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для вселення у квартиру позивача.

За таких, обставин колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в здійсненні власником права власності житлом шляхом виселення відповідачів та вселення позивача - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) сплачений судовий збір у розмірі 1057,20грн. (одна ттсяча п'ятдесят сім гривень 20коп).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складно 23 квітня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко