Справа № 145/260/18
Провадження № 22-ц/801/684/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 рокуСправа № 145/260/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Зайцева А.О., Сало Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року, ухвалене суддею Тиврівського районного суду Вінницької області Мазурчаком А.Г.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Позов обґрунтовує тим, що 10 грудня 2015 року в присутності свідків він позичив відповідачу під розписку суму коштів в розмірі 340 000,00 гривень з терміном повернення на першу вимогу, але не пізніше 10 грудня 2020 року.

14.03.2017 ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_3 було направлено лист-вимогу від 13.03.2017 про повернення грошових коштів , на що було отримано відповідь від 07.04.2017 про відмову у виконанні вимоги.

Зазначає, що відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 340 000 гривень та судовий збір в розмірі 3 400 гривень.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 340 000 гривень з терміном повернення коштів - на першу вимогу, але не пізніше 10 грудня 2020 року, що підтверджується копією боргової розписки, яка наявна в матеріалах справи (а.с.3, 64). Згідно розписки передача коштів відбувалась в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які своїми підписами підтвердили даний факт.

Факт власноручного написання відповідачем даної розписки останнім не заперечується.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що грошових коштів від позивача він не отримував, а вказана розписка була ним написана під впливом обману, погроз фізичною розправою та певним психологічним тиском, так як на момент її написання він був підлеглим ОСОБА_4, який звинуватив його у нестачі заготовленої продукції в розмірі 340 000,00 грн, тому при написанні її його волевиявлення не було вільним і в нього не було намірів позичати кошти. Вказує, що даний правочин не породжує для сторін будь-яких прав та обов'язків.

Проте з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин сам факт існування і знаходження даної боргової розписки у ОСОБА_4, є доказом отримання відповідачем від позивача коштів у зазначеному в розписці розміру в якості позики.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що розписку він підписав проти своєї волі внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку позивача, однак дану обставину відповідач в супереч ст.81 ЦПК України, заперечуючи позов, суду не довів.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Тобто на день пред'явлення позову з дня пред'явлення вимоги позивачем до відповідача про повернення коштів минуло 30 днів.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.525, ч.1 ст.526, 610 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем не подано позову про визнання правочину недійсним (удаваним), відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не було надано, тому даний правочин є укладеним та не визнаний законом нікчемним.

За таких обставин, враховуючи, що договір позики, укладений між сторонами є чинним, умови договору боржником порушено, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за борговою розпискою.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді А.О. Зайцев

Т.Б. Сало