Єдиний унікальний номер 225/1831/15-ц Номер провадження 22-ц/804/933/19
Головуючий у 1-ій інстанції Бабенко С.С. Єдиний унікальний номер 225/1831/15-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/933/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 20 липня 2015 року цивільну справу № 225/1831/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором (головуючий у 1 інстанції суддя Бабенко С.С.),

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року позивач ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування якого зазначив, що 11.01.2013 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №ІКАРНАОG.84032.001, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 78192 грн., строком до 10.01.2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.50 % річних та комісії за надання кредитних коштів у розмірі 0,30% від суми кредиту щомісяця.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № РХ029031.84307.001 від 11.01.2013 року за яким ОСОБА_4 поручився перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються, в результаті чого станом на 11.02.2015 року, утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 72753,13 грн., що складається з поточної заборгованості по тілу кредиту 53639,014 грн., з простроченої заборгованості по тілу кредиту 9862,13 гри., поточної заборгованості за процентами 952,82 грн., простроченої заборгованості за процентами 6082,86 грн., заборгованості по комісії у розмірі 1876,64 грн., суми пені 339,67 грн. У зв'язку з чим просили стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителя заборгованість у загальній сумі 72753,13 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області 20 липня 2015 року позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 753,13 грн., витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 315,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 727,53 грн.

В грудні 2018 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення від 20 липня 2015 року, яка ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 04 січня 2019 року залишена без задоволення. Після чого, відповідачем на заочне рішення суду подана апеляційна скарга, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог зазначає, що справа була розглянута у його відсутність, про час та місце розгляду справи його повідомлено не було, що призвело до порушення його право та неповного з'ясування судом усіх обставин, які мають значення по справі.

Судом першої інстанції не було враховано, що звертаючись до суду з позовом позивач вимагав дострокового повернення усієї суми кредиту, але, у порушення умов кредитного договору, банком не було попередньо направлено на адресу відповідача відповідного повідомлення щодо розірвання кредитного договору або зміни його умов та дострокового повернення кредиту. При цьому несплата чергового платежу припала на липень 2014 року і була зумовлена проведенням антитерористичної операції, у зв'язку з якою відповідач фізично не міг виконати прийняті на себе зобов'язання. При зверненні до суду позивач також не зазначив, які саме вимоги договору порушив ОСОБА_3, не надав обґрунтованого розрахунку заборгованості і не навів механізму її виникнення.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 березня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідом ленного належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи убачається, що 20 липня 2015 року судом першої інстанції цивільна справа № 225/1831/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 розглянута у відсутність відповідачів та по справі постановлено заочне рішення.

Відповідно до ст.. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Проте відомості щодо належного повідомлення відповідачів про розгляд справи 20 липня 2015 року у матеріалах справи відсутні.

Згідно із ст.74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. (ч.9 ст.74)

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають зареєстроване місце проживання, а саме: АДРЕСА_1.

У матеріалах справи відсутні відомості про направлення відповідачам судових повісток на вказану дату. На підтвердження повідомлення позивачів про дату розгляду справи в матеріалах справи наявна лише копія оголошення про виклик відповідача у газеті «Урядовий кур'єр». Однак, ураховуючи, що суду була відома адреса проживання відповідачів, що зазначена у позовній заяві та убачається з копії їх паспортів, також доданих до позовної заяви, апеляційний суд не може визнати таке повідомлення належним. В доводах апеляційної скарги, відповідач зазначав, що повідомлення про дату і час судового засідання не отримував.

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідачів належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції установлено, що 11.01.2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ІКАРНАОG.84032.001, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 78192 грн. строком до 10.01.2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,50 % річних (п. 1.4 договору) та комісією за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,30% від суми кредиту щомісяця (п.1.6 договору).

Згідно п. 3.1.9 зазначеного договору Банк має право достроково стягнути кредит, проценти та комісії в порядку, передбаченому п.п. 2.10, 2.11, 3.1.5, 3.1.6 при настанні умов, передбачених п. 3.1.11.

Згідно п. 3.1.11 зокрема при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного Договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його використання, виконання інших зобов'язань за цим договором шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст.212, 644, 651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Також, за п.3.1.11 банк має право розірвати договір у судовому порядку. При цьому в останній день договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Згідно зі ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 11.01.2013 року був укладений договір поруки № РХ029031.84307.001, за яким останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи убачається, що позичальник не виконав своїх обов'язків за кредитним договором. Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованість за кредитними зобов'язаннями станом на час звернення до суду складає: 53639,01 грн. поточної заборгованості по тілу кредиту, 9862,13 грн. простроченої заборгованості по тілу кредиту, 952,82 грн. поточної заборгованості за процентами, 6082,86 грн. простроченої заборгованості за процентами.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до висновку, що позичальником порушуються зобов'язання за кредитним договором, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за основним зобов'язання за кредитним договором та відсотками є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не зазначено, які саме умови кредитного договору порушені, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи, у тому числі розрахунку, наданого позивачем, убачається, що погашення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалась періодичними платежами, частина з яких зараховувалась в рахунок погашення тіла кредиту, частина - процентів, частина - комісійної винагороди. Останній платіж був здійснений відповідачем 12.06.2014 року, після вказаної дати відповідач припинив здійснення подальших платежів в будь-якому розмірі. Факт неналежного виконання кредитних зобов'язань та наявності заборгованості відповідачами не оспорюється. Розрахунок щодо розміру заборгованості, наданий позивачем, ними не спростовано, іншого розрахунку не надано.

Щодо не направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, то апеляційний суд зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що дана вимога дійсно не була заявлена. Крім того, позивач скористався своїм правом на судовий захист, звернувшись до суду у березні 2015 року. Також апеляційний суд зазначає, що на теперішній час термін користування кредитом вже минув. В матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачами кредитних коштів.

Щодо нарахування процентів за даним договором, то апеляційний суд зазначає, що їх нарахування відбулося відповідно до вимог закону. згідно якого після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

У даному випадку з умов договору (а саме п.1.3 договору) вбачається, що сторони погодили дату погашення кредиту, встановивши її у 10.01.2018 року. Пред'явивши у березні 2015 року позов, банк змінив термін виконання договору. Убачається, що проценти за користування кредитом були нараховані по лютий 2015 року, тобто до дати звернення з позовом до суду першої інстанції, що узгоджується з терміном виконання договору.

Однак апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів пені у розмірі 339,67 грн., яка нарахована на підставі п.6.3 договору, задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до наданого розрахунку вона була нарахована за період з червня 2014 року по лютий 2015 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до матеріалів справи відповідачі були зареєстровані та постійно проживали у м.Дзержинськ (нині Торецьк) Донецької області по вул. Харківська,7. Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Дзержинськ (нині Торецьк) Донецької області включене до цього переліку.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені у сумі 339,67 грн. задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 1876,64 грн. апеляційний суд виходить з того, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно пункту 1.6 договору передбачено сплату позичальником банку комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,3% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Частиною 2 цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 згідно з умовами договору поруки № РХ029031.84307.001 від 11.01.2013 року, взяв на себе, на добровільних засадах, зобов'язання перед банком відповідати по перед кредитором за виконання зобов'язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ОСОБА_3, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» і стягненню на його користь солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 11.02.2015р., та складається з поточної заборгованості по тілу кредиту 53639,014 грн., з простроченої заборгованості по тілу кредиту 9862,13 гри., поточної заборгованості за процентами 952,82 грн., простроченої заборгованості за процентами 6082,86 грн., а всього становить 70536,82 грн.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі позовні вимоги частково апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.. 141 ЦПК України, та того, що на момент звернення до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до п.22 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір, який підлягає сплаті при зверненні до суду пропорційно задоволених вимог у розмірі 705,36 грн., тобто по 352,68 грн. з кожного відповідача, та компенсувати відповідачу ОСОБА_3 за рахунок держави судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги пропорційно до позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, у сумі 33,24 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь держави 319 грн. 44 коп. різницю понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 20 липня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитно-заставним договором №ІКАРНАОG.84032.001 від 11.01.2013 року у сумі 70536 (сімдесят тисяч п'ятсот тридцять шість) грн. 82 коп., що складається з поточної заборгованості по тілу кредиту 53639,014 грн., з простроченої заборгованості по тілу кредиту 9862,13 гри., поточної заборгованості за процентами 952,82 грн., простроченої заборгованості за процентами 6082,86 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь держави на відшкодування понесених судових витрат з ОСОБА_3 319 грн. 44 коп. та з ОСОБА_4 352 грн. 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца