Справа № 438/1501/18
Номер провадження 2/438/123/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 квітня 2019 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

за участі представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської ради Львівської області про стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_5 міської ради (), на користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 9398,00 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 17238,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі розпорядженням міського голови м.Борислава від 11.09.2014р. №194-р. була 12 вересня 2014 року призначена на посаду директора Державного комунального підприємства «Мрія», надалі ДКП «Мрія». У відповідності до даного розпорядження між позивачем та Управлінням комунальної власності ОСОБА_5 міської ради, в особі Начальника управління комунальної власності ОСОБА_6 було укладено контракт з керівником підприємства, що є у комунальній власності ОСОБА_5 міської ради про те, що позивач ОСОБА_4 призначається на посаду директора ДКП «Мрія» на термін з 17 вересня 2014 року до 17 вересня 2015 року. Зміни в контракт не вносилися, він був продовжений на тих самих умовах на невизначений строк.

31 травня 2018 року позивач була звільнена з посади директора ДКП «Мрія» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови м.Борислава від 31.05.2018р. №146-р.

Під час звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата у розмірі 9398,00 гривень.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31 травня 2018 року по 16 листопада 2018 року (120 днів) складає 17238,00 гривень із розрахунку ((3016,65грн +3016,65грн)/42дн) х 120дн = 17238,00 гривень.

Вважає, що ОСОБА_5 міська рада в даному випадку є належним відповідачем у справі, як сторона трудового контракту, укладеного із позивачем. Крім того, ДКП «Мрія» з 03.07.2018 року перебуває в стані припинення за рішенням засновника ОСОБА_5 міської ради. Коштів ДКП «Мрія» не має, відповідно виконувати зобовязання з виплати позивачеві заробітної плати та нести відповідальність за її невиплату повинен власник підприємства ОСОБА_5 міська рада.

Просить стягнути з ОСОБА_5 міської ради міської ради на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9398,00 гривень. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 17238,00 гривень.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 належним чином повідомлена прочас та місце не зявилася, про причину неявки суд не повідомила.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5 міської ради Львівської області ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення.

Заслухавши представників, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження міського голови м.Борислава від 11вересня 2014 року за №194-р. позивач ОСОБА_4 з 12 вересня 2014 року призначена на посаду директора Державного комунального підприємства по побутовому обслуговуванню населення «Мрія», надалі ДКП «Мрія». Відповідно до даного розпорядження між позивачем ОСОБА_4 та Управлінням комунальної власності ОСОБА_5 міської ради, в особі начальника управління комунальної власності ОСОБА_6 з одного боку, було підписано контракт з керівником підприємства, що є у комунальній власності ОСОБА_5 міської ради про наступне, що позивач призначається на посаду директора ДКП «Мрія» на термін з 17 вересня 2014 року до 17 вересня 2015 року. Зміни в контракт не вносилися, контракт був продовжений на тих самих умовах на невизначений строк.

31 травня 2018 року позивач була звільнена з посади директора ДКП «Мрія» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, на підставі розпорядження міського голови м.Борислава від 31 травня 2018 року №146-р.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності»рекомендовано місцевим органам виконавчоївладипри укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням цієї постанови. Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, передбачено, що контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів ,

виробничо-господарської діяльності підприємства. Пунктом 5 зазначеної постанови рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений цією постановою.

Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства (пп. 4, 5).

Згідно з пп. 8, 9 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого зазначеною постановою, контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (приймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті.

У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Відповідно до п.3.1. контракту, укладеному із ОСОБА_4, за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, керівнику підприємства виплачується за рахунок коштів підприємства заробітна плата, виходячи з погоджених Органом управління майном та затвердженим міським головою.

ДКП «Мрія» , під час роботи позивача на вказаному підприємстві, діяв на підставі статуту, затвердженого рішенням виконкому ОСОБА_5 народних депутатів від 14 грудня 1995 №679, відповідно до п 2.1. є державним підприємством, має статус юридичної особи, має самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки у банках, круглу печатку, штамп та бланки зі своїм повним найменуванням.

Відповідно до п.6.6. Статуту підприємства джерелом формування майна підприємства є грошові та матеріальні кошти, передані підприємству на право повного господарського відокремлення, доходи, одержані від реалізації послуг, а також від інших видів господарської діяльності

Пунктом 7.5 Статуту визначено, що підприємство самостійно встановлює форми, системи та розміри оплати праці, а також інші види доходів працівників, інші пільги.

Відповідно до довідки ДКП «Мрія» за №2 від 01 жовтня 2018 року станом на 01 жовтня 2018 року є заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_4 у розмірі 9398,00 гривень.

Крім цього, позивачем розраховано середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31 травня 2018 року по 16 листопада 2018 року (120 днів) складає 17238,00грн.: ((3016,65грн +3016,65грн)/42дн) х 120дн = 17238,00 гривень.

Судом встановлено, що ДКП «Мрія» є самостійною юридичною особою, його керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності; при укладенні контракту з позивачем ОСОБА_4 міська рада виступала як орган управління майном комунальної власності територіальної громади, її права і обов'язки у правовідносинах із позивачем визначається саме виходячи із такого статусу цієї установи. Та обставина, що контракт, згідно якого ОСОБА_4 призначено на посаду директора ДКП «Мрія» було укладено між позивачем та управлінням комунальної власності Бориславсбкої міської ради, не може бути достатньою підставою для висновку про виникнення у останньої обов'язку по виплаті працівнику заробітної плати, інших виплат, які випливають із трудових правовідносин, які виникли між ним та підприємством, яке є самостійним суб'єктом господарювання та юридичною особою. Таким чином, з урахуванням викладеного, при вирішенні даного спору, судом не можуть бути прийняті до уваги ствердження позивача що у відповідності до ст. 21 КЗпП України ОСОБА_5 міська рада є належним відповідачем по справі, так як позивачем з нею було укладено трудовий договір.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 міська рада є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки на ній не лежить обов'язок по нарахуванню і виплаті ОСОБА_4 коштів, вимоги про стягнення яких ним заявлено. Належним відповідачем у цій справі, яке повинно сплатити заборгованість по зарплаті позивачу, є комунальне підприємство ДКП «Мрія», в штаті якого перебував позивач, а не ОСОБА_5 міська рада.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Ухвалою суду від 22 грудня 2019 року за клопотанням представника позивача було залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача Державне комунальне підприємство «Мрія».

Постановою господарського суду Львівської області від 18 лютого 2019 року у справі за заявою державного комунального підприємства по побутовому обслуговування населення «Мрія» про банкрутство державне комунальне підприємство по побутовому обслуговування населення «Мрія» визнано банкрутом.

Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської ради Львівської області, державного комунального підприємства «Мрія» в особі ліквідатора арбітражного керуючого ОСОБА_7 про стягнення заробітної плати закрити в частині позовних вимог заявлених до державного комунального підприємства «Мрія».

Згідно з ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. ОСОБА_3 по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Відповідно до ч. 5 статті 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом), під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями боржника у зв'язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов'язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов'язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані тільки для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Законом.

Позивачем не було подано доказів, що ліквідатором було заявлено вимогу до ОСОБА_5 міської ради про стягнення коштів розмір, яких визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом), погашені вимоги кредиторів - задоволені вимоги кредиторів, вимоги, щодо яких досягнуто згоди про припинення, у тому числі заміну зобов'язання або припинення зобов'язання в інший спосіб, а також інші вимоги, які відповідно до цього Закону вважаються погашеними.

Частина 4 статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом), зазначає, що у випадках, передбачених пунктами 4-7 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про припинення провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позов виник із трудових правовідносин та майновий стан позивача, суд вважає, що слід звільнити позивача від сплати судового збору за подання позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської ради Львівської області про стягнення заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2019 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш