ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1348/19 Справа № 204/4793/17 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В квітні 2018 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 11 квітня 2016 року у розмірі 62 456,57 грн. (шістдесят дві тисячі чотириста пятдесят шість гривень, 57 копійок), яка складається з: основної суми боргу 60 536,00 грн. (шістдесят тисяч пятсот тридцять шість гривень, 00 копійок), 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року - 1 886,00 грн. (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість гривень, 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок).

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати частково рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року по справі №204/4793/17 провадження №2/204/1040/18, в частині задоволення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2016 року у розмірі 62 456, 57 грн., яка складається з: основної суми боргу 60536 грн., 3% річних 1886 грн., та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 11 квітня 2016 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг грошові кошти, про що було укладено письмову розписку, відповідно до умов якої ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 300,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобовязався повернути ОСОБА_2 11 липня 2016 року. У вказаній розписці також зазначено, що ОСОБА_1 не має претензій на автомобілі Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_3, та Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4. По продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4, буде здійснений перерахунок боргу ОСОБА_1, зобовязується не перешкоджати продажу автомобілів (а.с. 9) .

08 серпня 2016 року ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з вимогою повернути йому грошові кошти, взяті у борг.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що в умовах договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ним, зазначено, що він не має претензій на автомобілі Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_3, та Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4 та після продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4, буде здійснений перерахунок його боргу, а тому він зобовязується не перешкоджати продажу автомобілів, про що зазначено ним у розписці від 11 квітня 2016 року.

З пояснень сторін судом першої інстанції встановлено, що у березні 2016 року, тобто ще до складання ОСОБА_1 спірної розписки, ОСОБА_1 надав на імя ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_3.

Також, судом першої інстанції встановлено та визнано самим ОСОБА_2, що автомобіль Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_3, був відчужений ОСОБА_2 12 квітня 2016 року та перереєстрований на нового власника згідно договору купівлі-продажу № 2911/801/1241/2016, що також підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру № 1242 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області № 31/4/1242-27аз від 28 квітня 2018 року (а.с. 139).

Однак, з розписки ОСОБА_1 від 11 квітня 2016 року вбачається, що перерахунок боргу ОСОБА_1 буде здійснений лише по продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4, а не автомобіля Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_3.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів того, що автомобіль Daewoo Tico, номерний знак НОМЕР_4, був проданий позивачем за первісним позовом, та у звязку з цим виникли б підстави для перерахунку боргу ОСОБА_1, стороною відповідача за первісним позовом не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З аналізу положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику.При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обовязкове.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що 11.04.2016 року між сторонами дійсно був укладений саме такий вид правочину як позика, так як у власність ОСОБА_1 були передані грошові кошти, та позичальник зобовязався їх повернути в обумовлений договором строк. Також, оскільки на теперішній час грошові кошти отримані в позику ОСОБА_1 ОСОБА_2 не повернуті, тому наявні законні підстави, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобовязання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем за зустрічною позовною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 розписка від 11 квітня 2016 року була написана під психічним тиском ОСОБА_2, ОСОБА_1 суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду першої інстанції суперечать встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права при розгляді справи та позбавлення його права на захист своїх інтересів та правильність вирішення спору безпідставні. Справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з серпня 2017 року. Ухвалене у заочному порядку рішення 03.10.2017 року скасовано самим судом першої інстанції за заявою представника ОСОБА_1 (а.с.58-59), після чого справа розглядалась у загальному порядку. Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 приймав участь у судових засіданнях, представляв його інтереси, неодноразово заявляв клопотання (а.с.70-71, 89, 90, 109-110, 115, 134, 150, 162-163, 165).

Всім наявним в матеріалах справи доказам надана належна правова оцінка викладена в рішенні суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він жодних грошових коштів за розпискою від 11 квітня 2016 року не отримував та договорів позики не укладав, є не доведеними і належними доказами не підтверджені.

Отже, у суді апеляційної інстанції відповідачем та його представником не спростовано доводами та письмовими доказами обставини, встановлені судом в ході розгляду даної справи.

Відповідачем не доведено факт неукладення договорів позики, крім того, в ході розгляду справи відповідач не звертався з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої чи графологічної експертизи.

Таким чином, доводи скаржника є необґрунтованими, основані на припущеннях, не підтверджуються належними доказами, а тому відхиляються колегією суддів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_4