Справа № 360/449/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Еко Технології ім. Шевченка», ОСОБА_2 , треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, про визнання розпорядження та свідоцтва про право власності на житло недійсними,

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення виконкому Новогребельської сільської ради від 9 січня 2001 року їй (позивачці) 13 березня 2001 року було видано ордер на вселення в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після отримання вказаного ордеру вона (позивачка) разом із членами своєї сім`ї - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вселилась у даний будинок та проживала у ньому до кінця 2003 року.

В 2003 році вона (позивачка) переїхала проживати до свого чоловіка ОСОБА_5 в будинок № АДРЕСА_2 .

Восени 2004 року до неї (позивачки) звернулася відповідачка по справі ОСОБА_2 та попросила дозволити їй тимчасово пожити у належному їй (позивачці) житловому будинку, на що вона погодилась та надала відповідачці дозвіл на проживання у вказаному житловому будинку та користування всім належним їй майном, яке там знаходилось.

В 2012 році житловий будинок по АДРЕСА_2 згорів внаслідок пожежі, після чого вона (позивачка) з чоловіком проживали у літній кухні вказаного будинковолодіння, маючи намір відновити будинок, а пізніше почали винаймати квартиру в будинку № АДРЕСА_3 в цьому ж населеному пункті.

В 2018 році вона (позивачка) звернулася до відповідачки та запропонувала їй звільнити будинок для проживання її (позивачки) сім`ї, однак, ОСОБА_2 відмовилась від добровільного виселення та вимагала, щоб вона та її діти знялись з реєстрації в цьому будинку, так як даний будинок належить лише їй (відповідачці).

В подальшому позивачка дізналась, що відповідачка, не маючи ордеру на вселення в спірний житловий будинок, незаконно приватизувала його та 15 березня 2006 року на підставі розпорядження № 4 органу приватизації, яким був СВК ім. Т.Г.Шевченка, від 9 грудня 2005 року отримала свідоцтво про право власності на це житло.

Вважала, що вказані розпорядження СВК ім. Т.Г.Шевченка від 9 грудня 2005 року № 4 та свідоцтво про право власності на будинок мають бути визнані недійсними, оскільки відповідачка жодних законних підстав для вселення та користування житловим будинком не мала, будинок належав СВК ім. Т . Г.Шевченка та відносився до громадського житлового фонду і відповідачка не могла набути право власності на цей будинок в порядку приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Тому просила визнати недійсними вищевказані розпорядження СВК ім. Т.Г.Шевченка від 9 грудня 2005 року № 4 та свідоцтво про право власності на житло від 15 березня 2006 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_7 позов підтримали та викладене підтвердили.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не визнали, вважали оспорювані розпорядження та свідоцтво виданими правомірно, а вимоги ОСОБА_1 безпідставними, суду, зокрема, пояснили, що позивачка дійсно проживала у спірному будинку до 2003 року, після чого разом з дітьми переїхала до будинку свого нового чоловіка в цьому ж населеному пункті. В 2005 році даний будинок був наданий відповідачці для проживання СВК ім. Шевченка, позивачка не заперечувала проти цього, жити там не бажала, так як будинок перебував у занедбаному стані та потребував ремонту, про що подала відповідну заяву до правління кооперативу про свою відмову від цього житла. В 2006 році будинок був переданий їй (відповідачці) у власність, вона разом зі своїм чоловіком за свій кошт його відремонтувала, побудувала огорожу та надвірні споруди, облаштувала земельну ділянку та проживає там до цього часу, оплачує всі витрати по будинку. Позивачка з 2003 року будинком не цікавилась, не утримувала його та почала претендувати на це майно після того, як у 2012 році згорів будинок її чоловіка, де вона проживала. На час передачі будинку їй (відповідачці) у власність позивачка там не була зареєстрована і лише після оформлення права власності та отримання відповідачкою будинкової книги попросила прописати в будинку її (позивачки) дітей, які були також онуками відповідачки, на що та погодилась та надала їй для цього будинкову книгу. Однак, позивачка її обманула та поставила в будинковій книзі штампи, нібито вона та її діти там зареєстровані з 2003 року, чого в дійсності бути не могло, так як самим колгоспом право власності на будинок було оформлене лише в 2006 році та тоді ж заведено будинкову книгу. Про неправомірну реєстрацію позивачки в будинку з 2003 року свідчить також те, що на той час ще не існувало терміну «реєстрація» як вказано на штампах, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» набув чинності лише в 2004 році

ТОВ «Агро Еко Технології ім. Шевченка», Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, своїх представників в судове засідання не направили, просили справу розглядати без їх участі.

Бородянська районна державна адміністрація Київської області свого представника в судове засідання також не направила, просила справу розглядати без його участі.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки ОСОБА_2 та її представника, покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження № 4 від 9 грудня 2005 року органом приватизації при СВК ім.Т.Г.Шевченка, правонаступником якого є ТОВ «Агро Еко Технології ім. Шевченка», відповідачці ОСОБА_2 було видане свідоцтво № НОМЕР_1 від 15 березня 2006 року про право власності на будинок АДРЕСА_1 та 18 березня 2006 року за нею було зареєстроване право власності на цей будинок (а.с.31,94-95).

Згідно копії будинкової книги на даний будинок за вказаною адресою крім відповідачки ОСОБА_2 з 10 вересня 2003 року також зареєстрована позивачка по справі ОСОБА_1 (а.с.15-19).

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 4 Житлового Кодексу, жилі будинки та приміщення в інших будівлях, що належали колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям, утворюють громадський житловий фонд.

Відповідно до ст.65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст.6 ЗУ «Про кооперацію» кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі.

Відповідно до ч.3,4 ст.19 вказаного Закону кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних

від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Відповідно до ч.6 ст.37 цього Закону забороняється втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування у фінансово-господарську та іншу

діяльність кооперативних організацій, крім випадків, прямо передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.79-93) та що визнається сторонами, спірний будинок на час його передачі у власність відповідачки належав на праві власності СВК ім.Т . Г. Шевченка, 15 березня 2006 року даному кооперативу було видане відповідне свідоцтво про право власності на вказане майно та 16 березня 2006 року зареєстроване його право власності на цей будинок.

Таким чином, так як спірне майно належало на праві власності вказаному кооперативу, то даний кооператив мав право на передачу зазначеного житла у власність громадян на свій розсуд та визначених ним умовах, в тому числі і в порядку безоплатної його приватизації.

До того ж, як вбачається з показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та що визнається сторонами, позивачка з 2003 року, тобто, вже більше 15 років не проживає в спірному будинку, не турбується про його технічний стан та не приймає участі у його утриманні.

Натомість відповідачка з 2004 року постійно проживає в цьому будинку, за власний кошт його відремонтувала, побудувала надвірні будівлі та несе всі необхідні витрати по його утриманню.

Так як позивачка на час приватизації спірного будинку не проживала у ньому і за нею не зберігалося право на житло, то вона у будь-якому випадку не мала права і на участь у приватизації даного майна. Сама лише наявність реєстрації позивачки у цьому будинку не надає їй жодних прав на це житло.

Тому суд вважає, що даний будинок був переданий у власність відповідачки правомірно, в межах компетенції його власника - СВК ім. Т.Г.Шевченка та на визначених ним умовах.

Та обставина, що у оспорюваному свідоцтві про право власності на житло помилково зазначено, що будинок приватизований згідно із ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не спростовує правомірності передачі даного будинку у власність відповідачки, а тому судом до уваги не приймається.

Також, на думку суду, не може бути підставою для визнання вказаного свідоцтва недійсним і невиявлення в архівах розпорядження СВК ім. Т.Г.Шевченка № 4 від 9 грудня 2005 року, на підставі якого воно було видане (а.с.103,119-121,125), оскільки дана обставина не свідчить про неприйняття такого рішення органом приватизації.

Крім того, суд вважає, що оспорюваними розпорядженням та свідоцтвом жодні охоронювані законом права чи інтереси позивачки не порушені, так як ніяких прав на вказане житло ні на час передачі його у власність відповідачки, ні на даний час вона не має.

Враховуючи викладене, оскільки будь-яких порушень діючого законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення та видачі свідоцтва про право власності судом не встановлено, підстав для визнання їх недійсними не вбачається, то суд визнає за необхідне в позові відмовити.

Керуючись ст.319,321,328 ЦК України, ст.4,65-1 ЖК України, Законом України «Про кооперацію», ст. 10-13,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Еко Технології ім. Шевченка», ОСОБА_2 , треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, про визнання розпорядження та свідоцтва про право власності на житло недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.

Повне рішення суду складено 2 липня 2019 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч