Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"27" червня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В., за участю секретаря судового засідання Юдіної О.С., представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що з 1995 року по 2013 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою. 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 він отримав у спадок за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка в дійсності заповіла йому всю квартиру, однак не змогла оформити правовстановлюючі документи на 1/3 частину після смерті свого чоловіка. У зв`язку із відсутністю документів на 1/3 частину квартири було оформлене спадщину на ОСОБА_6 та з нею укладений біржовий договір купівлі-продажу від 16.01.1997 року. Позивачу його батьки подарували грошові кошти в розмірі 1200,00 гривень, які він витратив в подальшому на купівлю спірної частки квартири. Наголошує, що відповідачці було відомо про такий спосіб придбання квартири та вона не заперечувала, що спірну частку квартири позивач придбав за особисті кошти. Також вказує, що після розірвання шлюбу відповідачка не зверталась з позовом про поділ частки квартири. На підставі положень статті 57 Сімейного кодексу України просив задовольнити позов.

Позивач в судове засідання не прибув, надіслав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали.

Відповідачка у судове засідання не прибула з невідомих суду причин, про день розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення рекомендованих з повідомленням судових повісток за адресою її реєстрації. Проте судові повістки не були вручені. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив, не надала.

У відповідності до пункту 3, 4 частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 29 вересня 1995 року по 22 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу 16 січня 1997 року ОСОБА_4 на підставі біржового контракту (договору купівлі-продажу) №ИР-48 придбав 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . За ціною 1017 гривень.

На підставі вказаного біржового контракту Маріупольським БТІ видано реєстраційне свідоцтво за №36044 від 20 січня 1997 року.

Власником 2/3 частки квартири також є позивач, але на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 22 березня 1994 року.

В якості підстави для визнання 1/3 частки квартири особистою власністю чоловіка позивач вказує про дійсне бажання попереднього власника квартири та відсутність у нього оформлених правовстановлюючих документів на зазначену частку, а також на подарунок від батьків грошових коштів на купівлю даної частки квартири.

Оцінюючи вказані доводи позивача та надані ним докази при вирішенні спірного питання щодо належності спірної частки квартири та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства.

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

З наведених норм та судової практики слідує, що позивач зобов`язаний надати докази, які в достатній мірі здатні спростувати презумпцію спільності набутого в період шлюбу майна.

Досліджуючи надані позивачем докази, суд виходить із того, що позивач стверджує про дійсне бажання колишнього власника заповісти йому всю квартиру, проте вказана обставина не є законною підставою, передбаченою статтею 57 СК України, для визнання придбаного в період шлюбу майна, та позивачем не доведено, що спадкодавець ОСОБА_5 , після смерті якої позивачем було успадковано 2/3 частки квартири, з незалежних від неї причин не могла оформити заповіт на всю квартиру та в дійсності мала будь-які об`єктивні перешкоди для його оформлення та розпорядження своїм майном. Проте це не стало перешкодою для спадкування після смерті ОСОБА_5 її майна іншою особою ОСОБА_4 , який в подальшому продав 1/3 частку квартири позивачу. Тобто наведена позивачем підстава для визнання спірної частки квартири особистою власністю є неспроможною та не передбачена законом.

Також позивач в якості ще однієї підстави, передбаченої статтею 57 СК України, для визнання спірної частки квартири його особистою власністю вказує про купівлю її за кошти в сумі 1200,00 гривень, які йому напередодні подарували батьки, тобто за особисті кошти.

Щодо таких пояснень позивача суд зазначає, що в спірний період діяли положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, згідно з статтею 244 якого договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Дещо подібні положення закріплені і в нині діючому Цивільному кодексі, в якому відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, виходячи із вказаних положень позивач для підтвердження отримання у дар грошових коштів повинен був надати до суду нотаріальний договір, який, наразі, представлено не було. Так само не було надано інших належних та допустимих доказів в підтвердження дарування грошових коштів, при тому, що усні пояснення позивача про події, які мали бути підтверджені нотаріальним договором, не можуть вважатися допустимим доказом, а відтак факт дарування грошових коштів особисто позивачеві від інших осіб доведено не було.

Крім того, за ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Суд вважає, що надані позивачем докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірного автомобіля за особисті кошти позивача.

Так, можливий факт отримання позивачем коштів від родичів в період шлюбу не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні, не пов`язані із сім`єю, інтереси відповідача.

Доказів того, що відповідачка ОСОБА_7 не брала участі у формуванні сімейного бюджету, не вносила особисті кошти, в тому числі на придбання спірної частки квартири, позивачем представлено не було, що, з огляду на встановлену частиною 2 статті 61 СК України презумпцію спільності набутих подружжям доходів під час шлюбу, свідчить про вкладання всіх зароблених подружжям доходів в спільний сімейний бюджет та набуття ними статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

У ході судового розгляду не було доведено придбання частки квартири виключно за особисті кошти позивача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна.

Наведені вище обставини вказують на те, що 1/3 частка квартира, яка є предметом спору, була придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок спільних коштів і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав вважати спірну частку квартиру особистою власністю позивача, а тому позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 12, 76-81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення буде виготовлений 03 липня 2019 року.

Суддя: Н. В. Литвиненко