РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/5982/19

Провадження № 22-ц/4815/830/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката - Созонюк Т.М. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2019 року ухвалене в складі судді Галінської В.В. у справі № 569/5982/19,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що з листопада 2011 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого має малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покликається на те, що спільне життя у них не склалося, що стало підставою для розлучення. Вказує, що ОСОБА_2 застосовує до неї психологічне та фізичне насильство. Так, в розмові з дитиною він вживає погані слова щодо заявника та її батьків. Дії ОСОБА_2 виражаються у погрозах завдання тілесних ушкоджень, навіть вбивства, нанесення ударів, заявник та її батьки стали боятися його. Проте, ОСОБА_2 неодноразово приходить до них та під приводом відвідування дочки, систематично вчиняє психологічне насильство відносно заявника та її рідних, яке виражається в скоєнні сварок, образ словами, погроз, принижує честь і гідність, що тяжким чином впливає на психічний та фізичний стан дитини та родини. На зауваження батьків, сусідів про припинення таких дій, не реагує. З метою захисту власного життя та припинення фактів насильства вона неодноразово викликала правоохоронні органи.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом 6 (шести) місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 наближатись до її місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ближче ніж на 100 метрів; заборонити ОСОБА_2 наближатись до її місця роботи, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ближче ніж на 100 метрів; заборонити ОСОБА_2 вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з нею або контактувати через інші засоби зв"язку особисто і через інших осіб.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2019 року заяву задоволено. Видано на строк шість місяців обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонено ОСОБА_2 наближатись до - ОСОБА_1 місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ближче ніж на 100 метрів; місця роботи ФОП ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ближче ніж на 100 метрів; заборонено ОСОБА_2 вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з - ОСОБА_1 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 скільки рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує, що порушено його право на справедливий суд, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Звертає увагу суду на те, що кримінальні провадження № №0002201, 0404 закриті за відсутності в діяннях складу кримінального та/або адміністративного правопорушення.

Окрім того, просить суд допитати його в якості свідка.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Убачається, що з 11 листопада 2011 року по 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 від якого має малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони проживають окремо.

Згідно облікових записів в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, зареєстровані повідомлення відносно ОСОБА_2 від 23.03.2018, 13.04.2018, 08.06.2018, 09.08.2018, 14.05.2018, 07.08.2018.(а.с.) та зареєстровано матеріали в ЄРДР № 0002201 за ч. 1 ст. 129 КК України від 13.04.2018, ЄРДР № 0003403 за ч. 2 ст. 186 КК України від 08.06.2018, ЄРДР № 004755 за ч. 1 ст. 125 КК України від 07.08.2018 за заявами гр. ОСОБА_1 .

14.05.2018 року до Рівненського ВП надійшло повідомлення зі служби 103 ЦМЛ, про те що в травмпункт звернулась ОСОБА_1. з діагнозом: забій лівого плечового суглобу, зі слів останньої тілесні ушкодження спричинив ОСОБА_2 , дане звернення зареєстроване в ЄО № 13759 від 14.05.2018 року.

Також 09.08.2018 року до Рівненського ВП надійшла письмова заява гр. ОСОБА_1. , щодо вчинення хуліганських дій гр. ОСОБА_2 , по даному факту на останнього було складено адміністративний протокол за ст.173 КУпАП (дрібне хуліганство).

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю є не заходом покарання особи, а виконуючим захисну та запобіжну функцію тимчасовим заходом, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним Законом.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Факт визнання або невизнання ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, притягнення або не притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності не є визначальним при вирішенні питання про видачу обмежувального припису щодо нього.

Подання ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу, свідчить про відсутність у заявника наміру збереження сім`ї та не може свідчити про вчинення ОСОБА_2 насильства у сім`ї, тощо.

Також, судом апеляційної інстанції відхиляються, як доказ вчинення ОСОБА_2 насильства щодо заявника та дитини про наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненнями заявника, оскільки наявність таких відомостей не є доказом вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому, судом враховується, що кримінальні провадження № №0002201, 0004755, 0003404 закриті за відсутності в діяннях складу кримінального та/або адміністративного правопорушення, а тому не можуть бути належними доказами у цій справі.

Сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного, економічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень ст.16 Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що останній поставлений на профілактичний облік, як кривдник - відносно своєї колишньої дружини.

Судом апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судом встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у її вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Однак, беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником до суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітньої дитини у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні.

Крім того, колегія суддів, погоджується із доводами, викладені в апеляційній скарзі щодо неналежного повідомлення заінтересованої особи про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 350-1 - 350-8, 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката - Созонюка Т.М. задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 липня 2019 року.

Головуючий :

Судді :