Провадження № 2/201/1568/2019
УХВАЛА

25 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участі секретаря судового засідання Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання, що позивач не отримував від відповідача обслуговування належної якості, про визнання дій неправомірними відносно спірного запиту на інформацію від 14 жовтня 2016 року, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання, що позивач не отримував від відповідача обслуговування належної якості, про визнання дій неправомірними відносно спірного запиту на інформацію від 14 жовтня 2016 року, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Представником позивача 12 березня 2019 року була подана заява про вжиття заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, в якій заявник просив визнати зловживанням процесуальними правами ОСОБА_1 дії останнього щодо подання до різних судів аналогічних позовних заяв, з ідентичними вимогами, сторонами і предметом, з метою маніпуляції автоматизованим розподілом; просив вжити заходи для запобігання зловживанню процесуальними правами шляхом постановлення ухвали про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі, визначеному ч. 1 ст. 148 ЦПК України.

Ознайомившись із доводами заяви про застосування заходів процесуального примусу, розглянувши матеріали справи, приходжу до такого висновку.

21 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Дніпрогаз», в якому просив суд визнати те, що позивач не отримував від відповідача обслуговування належної якості, він допустив неправомірні дії відносно запиту на отримання інформації від 14 жовтня 2016 року; зобовязати відповідача надати позивачу відомості і копії документів, які цікавлять позивача; стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 грн. + 50 грн. за кожний день, починаючи з 21 грудня 2016 року до дня надання запитуваних відомостей і документів.

На підтвердження своїх доводів представником позивача надані суду роздруківки судових рішень з ЄДРСР, відповідно до який 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Дніпрогаз» про визнання неправомірним непредставлення відповідачем відомостей та копій документів на запит від 14 жовтня 2016 року, зобовязання розглянути запит належним чином та дати належну відповідь, згідно всіх вимог законодавства, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 2000 грн. + 50 грн. за кожен послідуючий день, починаючи з 21 грудня 2016 року та по день винесення рішення або до усунення відповідачем допущених порушень правових норм. Крім того, ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в березні 2017 року була подана позовна заява до ПАТ «Дніпрогаз», в якій просив суд визнати безпідставними, протиправними дії відповідача з приводу неотримання позивачем відповіді на питання, що поставлені ним у жалобі та запиті від 14 жовтня 2016 року; визнати твердження відповідача про те, що для розгляду скарги позивача від 14 жовтня 2016 року необхідне отримання доступу співробітників ПАТ «Дніпрогаз» до квартири мешкання позивача - недостовірною інформацією про послуги з газопостачання; зобовязати відповідача розглянути скаргу та запит позивача від 14 жовтня 2016 року належним чином, направити позивачу відповіді з копіями документів, а також вжити необхідні заходи, згідно вимог чинного законодавства. Крім того, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Дніпрогаз» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000 грн. та по 100 грн. за кожен наступний день, починаючи з 03 квітня 2017 року (дати подання уточненої позовної заяви до суду) та до розгляду справи по суті або до усунення відповідачем усіх порушень норм діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб'єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб'єктивних прав. Суб'єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб'єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб'єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Частинами третьою, четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Відповідно до статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев'ятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов'язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 148 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

В даному випадку суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до ОСОБА_1 заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки позовні вимоги у вищезазначених трьох позовних заявах сформульовані позивачем по-різному, у звязку з чим предмет вимог за цими позовами відрізняється, в той час як суди мають забезпечити громадянам доступ до правосуддя.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 143, 148 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дніпрогаз» про застосування заходів процесуального примусу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання, що позивач не отримував від відповідача обслуговування належної якості, про визнання дій неправомірними відносно спірного запиту на інформацію від 14 жовтня 2016 року, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.С. Федоріщев