Справа № 473/4551/18
Провадження № 22-ц/812/836/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Ямкової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи -

апеляційну скаргу

акціонерного товариства «Кредобанк»

на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2018 року ПАТ "Кредобанк»( далі - Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову Банк вказував, що 27 січня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № СР2-39458, відповідно до якого позивач надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % річних, щомісячної плати за управління кредитом у розмірі 600 грн. 00 коп., з кінцевим терміном повернення 26 січня 2022 року.

Банк взяті на себе обов'язки по кредитному договору виконав в повному обсязі, а позичальник покладені на нього зобов'язання належним чином не виконує. Зазначають, що на адресу відповідача неодноразово ними направлялись повідомлення з вимогою про дострокове погашення заборгованості, однак останній ніяким чином на них не реагує. В наслідок протиправних дій відповідача станом на дату звернення з позовом утворилась заборгованість у розмірі 32 664 грн. 90 коп.

В подальшому Банк зменшивши позовні вимоги та з врахуванням викладеного просив стягнути на свою користь 29 643 грн. 17 коп., з яких 19500 грн.71 коп. сума заборгованості за кредитом, 794 грн.64 коп. сума заборгованості за відсотками, 8740 грн. 10 коп. сума заборгованості за комісією, 607 грн.72 коп. сума заборгованості по пені.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» 17 743 грн. 88 коп., а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 17 136 грн. 16 коп., пеню в розмірі 607 грн. 72 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по комісії за управління кредитом є необґрунтованим та не відповідає чинному законодавству, а тому в цій частині оскаржуване рішення Банк просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зі змісту ч.1 ст. 369 ЦПК України вбачається, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 27 січня 2017 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № СР2-39458 (а.с.6-9).

Відповідно до анкети заяви кредитні кошти отримано для проведення ремонтних робіт (а.с.11).

Згідно п. п. 2.1, 2.5 кредитного договору кошти ПАТ «Кредобанк» надав шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача, відкритий у даній банківській установі, у сумі 20 000 грн.

Крім того, сторони погодили повернення кредитних коштів, яке повинно було відбуватись рівними частинами в розмірі 960 грн. 00 коп., що складається із суми погашення основної суми кредиту, суми відсотків за користування кредитом та комісії за управління кредитом, з 19 по 26 число кожного місяця. За користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 3 % річних. Остаточний строк повернення кредиту не пізніше 26 січня 2022 року (п.п.2.3; 2.6; 2.11)( а.с.6-9,10).

Відповідно до меморіального ордеру №4167052 від 27 січня 2017 року Банк взяті на себе зобов'язання по перерахунку грошових коштів виконав у повному обсязі (а.с.13).

Відповідач покладенні на нього обов'язки умовами договору належним чином не виконував.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позичальник відшкодовує заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної діючої по договору процентної ставки, вказаної в п.2.4 кредитного договору.

За надання послуг ( п.4.1) Позичальник сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п.2.12 цього договору, а саме: 1) за видачу кредиту, одноразово- 0% ввід суми кредиту, сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом сплачується щомісяця, відповідно до Графіку платежу; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту.

Нарахування комісії ( п.4.3), встановлених цим Кредитним договором здійснюється до дати повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього договору.

У разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту (п.п.3.3; 5.8).

Відповідно до погодженого сторонами графіку платежів за цим кредитним договором розмір щомісячної комісії за управління кредитом становить 600 грн.( а.с.10).

Позивачем на виконання умов договору направлено на адресу відповідача повідомлення-вимога про дострокове повернення кредиту №СР2-39458 від 16 листопада 2017 року отримана відповідачем особисто 30 листопада 2017 року, проте залишена останнім без виконання. Наступна вимога повідомлення від 14 вересня 2018 року відповідачем не отримана.

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладених на нього умовами договору зобов'язань, станом на 14 вересня 2018 року утворилась заборгованість, яка в процесі розгляду справи була уточнена і зменшена до 29 643 грн.17 коп., з яких 19500 грн.71 коп. сума заборгованості за кредитом, 794 грн.64 коп. сума заборгованості за відсотками, 8740 грн. 10 коп. сума заборгованості за комісією, 607 грн.72 коп. сума заборгованості по пені.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідач покладені на нього зобов'язання не виконує, то вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. При цьому вважав, що у стягненні заборгованості по комісії слід відмовити, так як умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Таким чином, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

З кредитного договору № СР2-39458 вбачається, що відповідачем не конкретизовано у договорі відомості про послуги які надаються відповідачу за вказану комісію, а тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення комісії за управління кредитом є такими що суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність» .

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, і це є незаконним.

Управління кредитом, на думку колегії суддів, не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання АТ «Кредобанк» в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії за управління, оскільки кредитний договір між сторонами було укладено добровільно, без примусу, вказаний договір засвідчений обома сторонами та вказаним кредитним договором було погоджено комісію з управління кредитом є безпідставними і висновку суду першої інстанції не спростовують.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідачеві було надано не споживчий кредит, а кредит на поточні потреби, а відтак положення Закону «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В силу ст.81 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що отриманні відповідачем кредитні кошти були спрямовані ним на підприємницьку чи незалежну професійною діяльністю, чи виконання обов'язав найманого працівника.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями ч.2 ст.215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. З врахуванням викладеного, аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного обговорення судом першої інстанції умов договору без вимог щодо недійсності таких умов, не заслуговують на увагу, так як пов'язані з неправильним тлумаченням норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалось, а тому колегією суддів не переглядалось.

З урахуванням вищевикладеного, в силу ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального права слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.Б. Кушнірова

О.О. Ямкова

_______________________________________________________________________

Текст постанови складено 07 травня 2019 року.