Дата документу 17.04.2019 Справа № 330/1332/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/1332/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/1458/18 Куценко О.О.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недостовірною інформації, захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_4 про визнання недостовірною інформації, захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 2015 року він займає посаду голови Якимівської районної ради.

16 квітня 2018 року Якимівський районний суд Запорізької області у відкритому судовому засіданні розглядав відносно нього справу про адміністративне правопорушення №3/330/80/2018 за ст.212-3 КУпАП.

Під час судових дебатів по справі відповідач ОСОБА_4 публічно заявив, що ОСОБА_3 здійснює керівництво всією злочинністю Якимівського району, і що за його наказом невідомими особами було вчинено злочин відносно відповідача, а саме здійснено крадіжку майна з належного ОСОБА_4 гаражу.

Зазначає, що публічний виступ відповідача в судовому засіданні містить чітке і не двозначне твердження про те, що ОСОБА_3 систематично займається злочинною діяльністю, яка зі слів відповідача полягає у виконанні функцій керівника при вчиненні злочинів на території Якимівського району, в тому числі в крадіжці майна з гаражу ОСОБА_4, здійсненою 03 квітня 2018 року.

Вважає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та завдала йому моральних страждань, які полягають тому, що через безпідставні звинувачення його у вчиненні злочинів він тривалий час мав погіршений настрій, поганий сон. Поширення інформації про те, що він злочинець, завдало йому сильних душевних страждань через усвідомлення їх несправедливості та підступності.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_3, інформацію, яку розповсюдив ОСОБА_4 шляхом публічного виступу на засіданні Якимівського районного суду Запорізької області по справі № 3/330/80/2018 від 16 квітня 2018 року, а саме: «всією у нас кримінальною злочинністю Якимівського району керує саме ОСОБА_3».

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не враховано, що відповідачем було визнано як факт його участі у судовому засіданні 16.04.2018 року, так і факт його висловлювань відносно ОСОБА_3 Необґрунтовано визнано недостовірним доказом та не досліджено CD-R диск, що призвело не неправильного встановлення обставин справи. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право змінити судове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює судове рішення у випадку неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 16 квітня 2018 року в Якимівському районному суді Запорізької області під час судового засідання по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, під час судових дебатів громадянин ОСОБА_4 допустив публічне висловлювання щодо позивача, а саме зазначив наступне: «Всією у нас кримінальною злочинністю Якимівського району керує саме ОСОБА_3». Даний вислів позивач розцінив як такий, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно позивача.

Проте колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Із відзиву на позовну заяву, наданого представником відповідача ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_4 підтверджує факт своєї присутності в судовому засіданні по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, не спростовує, що мало місце висловлювання з його боку відносно позивача, проте зазначає, що вони є його власними судженнями та переконаннями.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно дост. 68 Конституції Україникожен зобов'язаний неухильно додержуватисяКонституціїта законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК Українифізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Розглядаючи висловлювання відповідача в розрізі відповідності поняттям «факт» та «оціночне судження», аналізуючи його зміст, колегія суддів приходить до висновку, що дані слова відповідача не є викладенням фактів, а лише виражають власну думку відповідача щодо особистості ОСОБА_3

Разом з тим, позивач зазначає, що дана інформація може спричинити негативне ставлення з боку колег та значно погіршити його ділову репутацію. Проте необхідною умовою для притягнення особи до відповідальності за поширення неправдивої інформації є завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджання особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а отже таке, що фактично відбулося.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту завдання шкоди його особистим немайновим благам, яка вплинула на його ділову репутацію та яким чином дана інформація перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недостовірною інформації, захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, невірно визначив природу спірних правовідносин, що призвело до неправильного обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

У зв'язку з викладеним, рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Дата складання повної постанови 22 квітня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: І.А. Воробйова

Е.А. Онищенко