Постанова

Іменем України

12 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 753/9362/15-ц

провадження № 61-13595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого йому надано споживчий кредит (кредитні кошти) у розмірі 35 015,00 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення договору є еквівалентом 169 633,67 грн; цільове використання кредиту - придбання автомобіля. За умовами договору позичальник зобов'язаний повернути кредитні кошти у повному обсязі не пізніше 13 серпня 2015 року, шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 595,00 дол. США в день сплати ануїтетних платежів; розмір процентної ставки встановлено 10,50 % річних.

Проте, банком (відповідачем) не було проведено з ним переддоговірної роботи, не було повідомлено про наявні форми кредитування та відмінності між ними; банк запропонував укладення договору за ануїтетною схемою, яка є найбільш невигідною для позичальника і відповідно найбільш вигідною для банку; йому взагалі не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору, що призвело до того, що він був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання (порушення статті11 Закону України «Про захист прав споживачів»); в договорі відсутні умови, які передбачають порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, страхові платежі під час страхування предмета застави, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним; зі змісту договору незрозуміло, за якою методикою вираховувався розмір ануїтетного платежу в сумі 595,00 дол. США тощо.

Крім того, спірний кредитний договір не містить графіку платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом і відповідно відсутня розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом; відповідачем під час укладення договору його не було попереджено про покладення валютних ризиків саме на нього, не була надана інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу; він не погоджується із викладеною у договорі методикою застосування підвищеної процентної ставки у розмірі 21,0%.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним, укладений між сторонами договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 13 серпня 2008 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано положень статей 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, внаслідок чого висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та незаконними. Крім того, суди безпідставно відхилено клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

У відзиві на касаційну каргу ПАТ «УкрСиббанк» зазначало, що підписанням договору ОСОБА_4 підтвердив, що перед укладенням кредитного договору йому надано інформацію, яка визначена положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Після підписання договору на протязі 7 років ніяких застережень або зауважень з боку ОСОБА_4 щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано. З моменту укладення кредитного договору та до 2011 року (З роки, майже половина строку кредитування) позивач належним чином виконував свої зобов'язання за ним. В подальшому, після того як ОСОБА_4 перестав виконувати свої зобов'язання, та після того як АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, ОСОБА_4 заявлено позов про визнання договору недійсним з надуманих підстав з намаганням уникнути обов'язку виконання взятого на себе грошового зобов'язання.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 13 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 (далі - Договір), відповідно до якого позичальнику надано кредит на придбання автомобіля (пункт 1.4 Договору) у розмірі 35 015,00 дол. США, що еквівалентно 169 633,67 грн за курсом НБУ на день укладення договору; зі сплатою 10,50 % річних та з кінцевим терміном повернення - до 13 серпня 2015 року (пункти 1.2.1, 1.2.2 Договору) (а. с. 9-18).

Відповідно до пункту 1.2.2 цього Договору позичальник зобов?язаний повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 595,00 дол. США в день сплати ануїтетних платежів; розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із пунктами 1.3.1, 5.2 договору.

ОСОБА_4 факт підписання зазначеного Договору, отримання кредитних коштів не заперечується.

Додаток № 1 до Договору є невід?ємною його частиною та має назву «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а. с. 92-95, 119-122), також підписаний обома сторонами договору.

У пункті 1.1 Договору зазначено, що позичальник, укладаючи Договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов Договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості товару, який останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку (а. с. 9).

Згідно з пунктом 1.3.1 Договору кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору; у випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за Договором в попередньому місяці; сторони домовились, що за умовами Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки (пункт 1.3.2 Договору); строк сплати кредиту та нарахованих процентів: 13 числа кожного місяця, наступного за тим, за який було видано кредит (а. с. 10).

Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку відповідача; сторони Договору визначили також черговість погашення заборгованості позичальника за вказаним Договором ( пункт1.5 Договору).

Відповідно до пункту 7.2 Договору підписанням даного Договору позичальник підтверджує, що: повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов?язки за Договором та погоджується з ними; що перед укладенням цього Договору він отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист споживачів» (а. с. 15).

Згідно з пунктом 9.8 Договору строк дії цього Договору встановлюються з дати його укладення (дати підписання Договору сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування; даний Договір складений у двох примірниках, які мають рівну юридичну силу, по одному для кожної із сторін, всі додатки та угоди до цього Договору, належним чином підписані сторонами, вважаються його невід?ємною частиною (а .с. 17).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 7.2. розділу 7 Договору передбачено, що підписанням даного договору позичальник підтверджує , що: всі умови цього договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору кредиту, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2008 року, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов, і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про безпідставне відхилення судами клопотання про призначення судово-економічної експертизи не ґрунтуються на матеріалах справи, судом першої інстанції, за результатами розгляду клопотання, постановлено обґрунтовану ухвалу про відмову у його задоволенні.

Крім того, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 13 серпня 2008 року задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку 8 054,45 дол. США кредитної заборгованості. Зазначене рішення набрало законної сили, та є чинним.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки, які апеляційним судом обґрунтовано спростовані, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За вказаних обставин, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій, оскільки такі є законними та обґрунтованими, постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

С. П.Штелик