КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/5535/17 Головуючий у І інстанції - Корнієнко С.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5738/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок,

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_3 22 квітня 1972 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області, актовий запис №13.

У спільній власності перебуває будинок, побудований у 1991 році за адресою: АДРЕСА_1.

Загальна площа будинку 185кв.м., житлова площа 113,8кв.м., матеріали стін - цегла та земельна ділянка - цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 0,1735га.

Угоди про добровільний розподіл майна вони не укладали і на сьогодення такого не мають.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поділити спільне майно колишнього подружжя, що є об'єктом спільної сумісної власності - житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку.

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 квітня 1972 року вони зі ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №13.

Протягом останніх 17 років, тобто з 2000 року вони перестали жити сім'єю, вести спільне господарство.

Зазначає, що факт окремого проживання був встановлений у судовому засіданні за позовом про розірвання шлюбу. Фактично, представник відповідачки визнала факт того, що сторони з 2000 року не проживають разом і не ведуть спільного господарства.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2017 року.

У листопаді 2016 року, остаточно закінчивши будівництво будинку, на підставі рішення Путрівської сільської ради від 07 жовтня 2016 року та довідки Путрівської сільської ради від 16 листопада 2016 року, він став власником житлового будинку загальною площею 185,5кв.м., житловою площею 113,8кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає, що незважаючи на виникнення у листопаді 2016 року права власності на житловий будинок, тобто в період перебування у шлюбі, цей будинок є його особистою приватною власністю, оскільки був побудований ним за рахунок його сил, допомоги друзів та родичів на його власні кошти.

Зазначив, що відповідачка до його будівництва, облаштування, утримання, набуття права власності, не мала ніякого відношення.

Просив суд, визнати право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 185,5кв.м., житловою площею 113,8кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2018 року, у задоволенні первісного позову було відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5кв.м. та житловою площею 113,8кв.м.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на його незаконність, необґрунтованість, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в зареєстрованому шлюбі з чоловіком вони прожили з 1972 року по листопад 2017 року.

Весь цей час у них був спільний бюджет та вони вели спільне господарство.

Кошти зароблені сім'єю, вкладалися в будівництво спірного будинку і вже в 1991 році він був збудований з усіма надвірними спорудами.

Вважає, що будинок, побудований на початку 1990 років є їхньою спільною власністю і побудований на кошти заробленими ними. Зазначає, що вона вносила фізичний вклад - готуванням їжі, прибиранням, оброблянням городу та благоустроєм території.

В будинку з 1990 року за допомогою її брата у будинку було світло, вода, газ, скважина і вони частину часу проживали у ньому, оскільки за будинком потрібно було доглядати і обробляти город.

Стверджує, що гроші на будинок зароблені сумісною працею.

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 22 квітня 1972 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

З зазначеного рішення вбачається, що впродовж останніх п'ятнадцяти років сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року заява позивача за первісним позовом про перегляд зазначеного вище судового рішення від 04 жовтня 2017 року з підстав, що позов був поданий та не підписаний її чоловіком ОСОБА_3, оскільки він перебуває в лікарні, стан його здоров'я погіршується, а тому він не може усвідомлювати свої дії, була залишена без задоволення.

В апеляційному порядку рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року не оскаржувалося та 05 грудня 2017 року набуло законної сили.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73600183 від 22 листопада 2016 року, за ОСОБА_3 - позивачем за зустрічним позовом, з 18 листопада 2016 року зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 185,5кв.м., житловою площею 113,8кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Витягом з Державного земельного кадастру НВ-018 від 04 липня 2018 року, підтверджується право власності позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1735га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій знаходиться зазначений вище житловий будинок.

У відповідності до довідки Путрівської сільської ради №1184/02-24 від 16 листопада 2016 року та технічного паспорту від жовтня 2016 року за позивачем, за зустрічним позовом ОСОБА_3, зареєстрований в АДРЕСА_1, житловий будинок, загальною площею 185,5кв.м. та житловою площею 113,8кв.м.

Як вбачається з робочого проекту газопостачання спірного житлового будинку, зазначений документ датований 1997 року та оформлений на ім'я позивача за зустрічним позовом.

Згідно Паспорту на забудову земельної ділянки в населеному пункті Української РСР, позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_3 були відведені земельні ділянки:площею 0,12га., із присадибного фонду колгоспу, радгоспу «Калинівський» рішенням загальних зборів №27 від 17 січня 1990 року; площею 0,12га., із присадибного фонду села, рішенням виконкому Путрівської сільської ради народних депутатів №41 від 22 червня 1990 року.

Забудова ділянки дозволена виконкомом міської ради народних депутатів №341 від 21 серпня 1990 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту співучасті позивача за первісним позовом, в період фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, грошовими коштами для будівництва спірного житлового будинку, не надано доказів про наявність у неї таких коштів та джерел їх походження, у зв'язку з чим, жодним чином не спростовані докази надані позивачем за зустрічним позовом.

В свою чергу, позивачем за зустрічним позовом доведене його окреме проживання з позивачкою починаючи з 2000 року та здійснення саме ним особисто будівництва спірного житлового будинку за його власні кошти, при відсутності участі в цьому його колишньої дружини.

Також, суд виходив з того, що вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на який розташований спірний будинок також не підлягали до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог, крім того, визнання ідеальної частки права власності в нерухомості не дає права на визнання права власності на земельну ділянку на який вона знаходиться.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним нормам оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 65 СК Українипередбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За змістом ст.ст.68,69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Встановивши, що спірна земельна ділянка та збудований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами придбані під час перебування сторін у шлюбі, суд прийшов до неправильного висновку про те що це майно є особистою власністю відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

Доводи останнього про те, що ділянка придбана за його особисті кошти та що будівництво будинку фінансувалось лише за кошти відповідача за первісним позовом ніякими доказами не підтверджені, не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову суперечить нормам матеріального права, оскільки, як зазначалося вище, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про часткове задоволення первісного позову у повному обсязі та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч.1,8 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Апелянт заявила вимогу про відшкодування судового збору. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до квитанції від 16 листопада 2017 року №0.0.894214466.1 позивач за первісним позовом сплатила судовий збір в сумі 5 052 грн. за подання позовної заяви та відповідно до квитанції від 25 лютого 2019 року №0.0..1 позивач за первісним позовом сплатила судовий збір в сумі 7 578 грн. за подання апеляційної скарги.

За результатом апеляційного розгляду, вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню. Оскільки відповідач за первісним позовом відповідно до законодавства звільнений від сплати судового збору, то згідно із змістом ч.6 ст.141 ЦПК України, відповідач має право на відшкодування йому судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 12 630 грн. (5 052+7 578) за рахунок держави у порядку, встановленому, Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2018 року скасувати та прийняти по справі постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 185,5кв.м., житловою площею 113,8кв.м. об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати земельну ділянку площею 0,1735га.., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1735га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1735га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок відмовити.

Відшкодувати ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 12 630 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба