Провадження № 22-ц/801/708/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 рокуСправа № 127/12687/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бойком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

З врахуванням збільшених позовних вимог , згідно поданої 04.06.2018 року заяви, позивач просила стягнути на її користь в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором позики від 31.07.2015 року зі змінами, внесеними договором від 04.09.2015 року у розмірі 8355800,00 гривень.

Позов обґрунтовує тим, що 31 липня 2015 року між нею та відповідачами (далі позичальниками) був укладений безпроцентний договір позики( далі Договір), за яким позичальники отримали грошові кошти в сумі 2 250 000 гривень строком до 01 січня 2016 року.

Відповідно до п. 2 Договору відповідачі отримали від позикодавця повну суму до підписання цього договору.

За умовами п. 3 Договору вони зобов`язались повернути позику у м. Вінниці, по вул. Мічуріна 20 до 01 січня 2016 року.

Згодом 04 вересня 2015 року сторонами за взаємною згодою були внесені зміни до даного Договору щодо збільшення суми позики із 2 250 000 гривень до 3 020 000 гривень.

Згідно п. 2 Договору про внесення змін сторони дійшли згоди щодо незмінності інших його умов.

П. 3 Договору про внесення змін сторони засвідчили відсутність станом на 04 вересня 2015 року обставин, які примусили укласти цей договір на невигідних для себе умовах, укладення договору відповідає їхнім інтересам, а волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, реальній домовленості сторін.

П.4 Договору передбачено, що в разі неповернення отриманих коштів у строк до 01.01.2016 року, позичальники зобов`язані сплатити борг у відповідності до ст.625 ЦК України з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення, які в силу ч.2 ст.546 ЦК України не є неустойкою, а іншим видом забезпечення виконання зобов`язань.

01 серпня 2015 року в забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_2 та ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Храпенко Н.В. за реєстровим № 621.

Згідно п. 5 цього договору в іпотеку передано виробничий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 згідно опису об`єкту нерухомого майна, який сторони оцінили в розмірі 4 600 000 грн (п. 9 договору).

04.09.2015 року сторони уклали договір про внесення змін до Договору від 31.07.2015 року, п.1 якого вони збільшили суму позики з 2250000 до 3020000 гривень.

На підставі чого 05.09.2015 були внесені відповідні зміні до договору іпотеки від 01.08.2015 року.

В зв`язку з порушенням відповідачами умов договору та неповернення позики у визначний строк, ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки скористалась позасудовим способом врегулювання спору та зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки.

Згідно п.4 Договору відповідачі повинні сплатити, окрім основної суми боргу 3200000 гривень, 9935800 гривень. Ця сума розрахована за період з 01.01.2016 року по 24.11.2016 року (329 днів) : 3020000 х 1% = 30200 х 329= 9935800 гривень, не є неустойкою і тому не підлягає зменшенню в порядку ч.3 ст.551 ЦК України.

Тобто борг станом на 25.11.2016 року становить 12955800 гривень. З врахуванням набуття права власності на предмет іпотеки , ця сума підлягає зменшенню на 4600000 гривень (вартість предмета іпотеки) і становить 8355800 гривень (12955800- 4600000).

В порядку ст.541 та ч. 1 ст.543 ЦК України відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання взятого на себе зобов`язання.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договором позики 31 липня 2015 року, зі змінами ,згідно договору про внесення змін до говору позики від 04 вересня 2015 року у розмірі 8 355 800 грн.

Стягнуто пропорційно на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір в сумі 6 320,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В якості основного доводу ОСОБА_1 зазначає, що судом не було враховано вимоги ч.4 ст.36 Закону України « Про іпотеку», якою передбачено, що після позасудового врегулювання спору будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсним.

На апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу, яка є предметом спору, є завдатком , а тому в порядку ст.1212 ЦК України підлягає стягненню з відповідачів на її користь.

Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції, вирішуючи спір , застосував норми матеріального права, які не регулюють дані правовідносини.

Судом було встановлено, що 31 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір позики , який 04.09.2015 року було сторонами змінено і за яким відповідачі отримали позику в розмірі 3020000 гривень.

Пунктом 3 Договору кошти відповідачі зобов`язались повернути у м. Вінниці, по вул . Мічуріна 20 до 01 січня 2016 року.

Відповідно до п.4 Договору у випадку коли позичальники не повернуть суму позики у вказаний строк, вони зобов`язались сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення.

01 серпня 2015 року,в забезпечення виконання зобов`язань відповідачами, між ОСОБА_2 та ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Храпенко Н.В. за реєстровим № 621, в який 05.09.2015 року сторонами були внесені певні зміни.

Згідно п. 5 цього договору в іпотеку передано виробничий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 згідно опису об`єкту нерухомого майна, який сторонами оцінено в розмірі 4 600 000 грн (п. 9 договору).

П.24 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду , на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених даним договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.

П.34 договору сторони погодили, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки , іпотекодержатель може прийняти предмет іпотеки у власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститься: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за договором та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, які припиняються в разі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Встановлено, що позика відповідачами в обумовлений Договором строк не повернута. В зв`язку з чим позивач скористалась правом позасудового врегулювання та 25.11.2016 року набула право власності на предмет іпотеки.

За умовами Договору реалізація предмета іпотеки здійснюється в разі звернення стягнення за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса ( п.26).

Посилання позивача в обґрунтування позову на ст.47 Закону України «Про іпотеку» є безпідставним, адже звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося саме шляхом позасудового врегулювання - переходу права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Дані правовідносини регулюються положеннями главами 50, 71 ЦК України, Законом України « Про іпотеку».

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками , а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини третьої статті 36 Закону « Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України « Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). (Правовий висновок ВСУ у постанові № 6-1685цс16).

Отже, враховуючи наявність умов, визначених сторонами у договорі про іпотеку, іпотекодержатель ОСОБА_2 скористалася своїм правом у позасудовому порядку, задовольнивши свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки, який прирівнюються до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 36 Закону України « Про іпотеку» (в редакції станом на 25.11.2016р.) визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Тобто, ОСОБА_2 , задовольнивши свої вимоги за рахунок іпотечного майна у спосіб позасудового врегулювання, втратила право вимоги до відповідачів за основним зобов`язанням.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598 - 609 Глави 50 ЦК України. Ними визначено «класичний» перелік підстав припинення зобов`язання, як-то: належне виконання, поєднання в одній особі боржника та кредитора, ліквідація юридичної особи, прощання боргу тощо.

Відповідно до приписів статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Разом із тим, частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено з підстав, визначених договором або законом, а отже визнає, що наведений у Кодексі перелік не є вичерпним і відсилає у вирішенні цього питання і до інших, окрім Цивільного кодексу України, законів у галузі цивільного права.

Отже, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства може визначати правові підстави для припинення зобов`язання, і таке визначення в ньому підстав припинення зобов`язання не суперечитиме нормам Глави 50 ЦК України. Відтак, можна стверджувати, що і будь - яка колізія в цьому питанні між частиною 4 статті 36 Закону « Про іпотеку» та відповідними нормами Глави 50 Цивільного кодексу України відсутня.

Що ж стосується змісту частини 4 статті 36 Закону України « Про іпотеку», то хоча дана норма і не містить буквальної вказівки на припинення основного зобов`язання боржника, проте встановлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання.

В той же час, стаття 509, як загальна норма, так і стаття 1054 ЦК України, як спеціальна норма у виниклих між сторонами правовідносинах, визначають, що до змісту зобов`язання, як правовідношення, належить юридичний обов`язок боржника вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку.

Слід також відзначити, що відповідно до загальної теорії права, наявність права та кореспондуючого йому обов`язку належить до змісту будь-яких правовідносин, а не лише до змісту зобов`язальних правовідносин.

Відтак, слід дійти висновку, що недійсність такого елементу змісту зобов`язального правовідношення, як право кредитора вимагати від боржника виконання його обов`язку, призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього правовідношення в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених іншим, аніж ЦК України, законом. Останнє, прямо дозволено приписами частини першої статті 598 цього Кодексу.

У цьому аспекті доречно зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Щодо положення частини четвертої статті 591 Цивільного кодексу України то слід зазначити, що по суті така норма включає в себе два окремих приписи, один із яких безпосередньо визначає правила регулювання відповідних правовідносин, в той час як другий встановлює правило подолання суперечностей між цією та іншими нормами законодавства. Другий припис визначає, що якщо інші закони або договір можуть регулювати правовідносини застави інакше, аніж це передбачено частиною 4 статті 591 ЦК України, і в такому випадку застосуванню підлягає саме таке положення закону чи договору.

Закон України « Про іпотеку» для цілей регулювання іпотеки, як окремого виду застави, є спеціальним законом, а між частиною четвертою статті 591 ЦК України та частиною четвертою статті 36 Закону України « Про іпотеку» виникає співвідношення як між загальною та спеціальною нормами права. За таких обставин, відповідне положення даного Закону має перевагу, коли встановлює для правовідносин іпотеки інші правила аніж ті, які встановлені ЦК України для регулювання правовідносин застави в цілому.

Зазначене у сукупності дає підстави стверджувати, що в даному випадку саме частина четверта статті 36 закону «Про іпотеку» має пріоритет у застосуванні.

Зважаючи на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що використане ОСОБА_2 право на позасудовий спосіб врегулювання спору за договором іпотеки, шляхом набуття права власності на іпотечне майно, стало наслідком припинення основного зобов`язанням за договором позики з часу набуття права власності на іпотечне майно, а саме з 25.11.2016р.

Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновків суду, а тому колегією суддів приймаються до уваги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, припустився порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті останнім судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 000,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ч.4 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» ст.ст.141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 000,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало