Справа № 342/542/18
Провадження № 22-ц/4808/942/19
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду, ухвалене суддею Ничик Г.І. 11 травня 2019 року в м. Городенка, повний текст якого виготовлено 21 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання заповіту ОСОБА_3 нечинним, визнання прибудинкової території у розмірі 1,20 га приватною власністю ОСОБА_3 , зобов`язання відповідача упорядкувати документи на хату й землю та поставити тверді межі на місцевості,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області про визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ; визнання згідно документів Кунисівської сільської ради (погосподарських книг, мапи) прибудинкової території площею 1,20 га власністю сім`ї ОСОБА_3 та зобов`язання місцевої влади упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості.

В позовній заяві позивач зазначила, що вона проживала із заповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю з 1982 року. Натомість, рідна сестра позивача ОСОБА_2 , на користь якої ОСОБА_3 склала заповіт 30 грудня 1981 року, із заповідачем не проживала, даний заповіт не читала.

Також вважає, що недійсність даного заповіту полягає в тому, що в ньому не зазначено, на котру хату його складено, оскільки у власній прибудинковій території ОСОБА_3 є ще господарство ОСОБА_6 . Посадова службова особа, секретар Кунисівської сільської ради ОСОБА_8 прийшла до ОСОБА_3 робити заповідальне розпорядження з готовим надрукованим та посвідченим Кунисівською сільською радою заповітом.

ОСОБА_3 не мала жодного документу ні на землю, ні на хату.

Згідно господарських книг Кунисівської сільської ради, на час складання заповіту, в приватній власності ОСОБА_3 була хата, стайня, пивниця, літня кухня та сад, усього прибудинкової землі 1,20 га. Прибудинкова земля сім`ї ОСОБА_3 не була ні в державній, ні в комунальній власності, і ніколи ніким не поділена. Однак, місцева влада силою захопила приватну прибудинкову землю сім`ї ОСОБА_3 .

Вважає, що за змовою з місцевою владою ОСОБА_8 ввела в оману ОСОБА_3 , невписавши прибудинкову землю до заповіту. Відповідно, сім`я ОСОБА_9 захопила у сім`ї ОСОБА_3 58 ар землі, які місцева влада розділила в користування ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

На початку 50-х років минулого століття місцева влада в одну кімнату хати сім`ї ОСОБА_3 поселила сім`ю ОСОБА_6 із чотирма дітьми, які знищили документи ОСОБА_3 , що засвідчували її власність на землю та хату. З дозволу місцевої влади ОСОБА_6 розібрав половину хати сім`ї ОСОБА_3 і на цій прибудинковій території побудував окремо хату, хоча дозвільного документу на її побудову не мав. Проживши в ній до 1976 року, ОСОБА_6 розібрав хату і з дозволу місцевої влади побудував іншу. Але ці будинки не були зареєстровані в Кунисівській сільській раді.

У 1989 році в селі Кунисівці робили обміри господарств на виготовлення технічних паспортів. Господарству ОСОБА_3 присвоїли №19, однак документ (техпаспорт) місцева влада свідомо не видала, а видала техпаспорт на господарство ОСОБА_6 . Обміри господарства ОСОБА_6 робили в 1999 році. Колишній голова сільської ради ОСОБА_15 підробляв документи на хату та землю ОСОБА_6 , свідомо дав дозвіл на виготовлення технічного паспорта, документально відчужив 29 ар прибудинкової землі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 , робив два заповідальні розпорядження: одне - від ОСОБА_6 , друге - від його дочки ОСОБА_16 , у яких зазначені земельні ділянки, в 2000 році дав дозвіл на виготовлення свідоцтва про право власності на будівлі і на землю. У Коломийському БТІ будинок ОСОБА_6 зареєстрований під АДРЕСА_2 , який за заповітом залишено онукові ОСОБА_17 , а будинок АДРЕСА_1 , в якому проживала ОСОБА_3 , місцева влада зареєструвала за зятем ОСОБА_6 - ОСОБА_18 .

На думку позивача в 1989 році помилки в нумерації будівель по вул. Мічуріна не було.

Рішення загальних зборів колгоспників на виділення земельної ділянки під будову хати ОСОБА_6 сім`єю ОСОБА_3 не були оскаржені, однак копії даних рішень сім`ї ОСОБА_3 не було надано, і в сільській раді їх також немає. Сім`я ОСОБА_6 стверджує, що будинок вони купили у ОСОБА_19 .

Фактично, сім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_20 у місцевий колгосп ім. Шевченка із землею не вступали, господарство їхнє колгоспним двором не було, пенсії колгоспної не отримували, земельного паю теж не мали, хоча у них силою забрали поле за селом.

Вважає, що хоча влада захопила приватну власність у сім`ї ОСОБА_3 , але узаконити її не може, тому і був складений заповіт без зазначення всієї власності ОСОБА_3 .

Просить позов задовольнити.

Ухвалою Городенківського районного суду від 26.11.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

Рішенням Городенківського районного суду від 11.05.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача - сільським головою Кунисівської сільської ради Липка П.І. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання згідно документів Кунисівської сільської ради (погосподарських книг, мапи) прибудинкової території площею 1,20 га по АДРЕСА_3 власністю сім`ї ОСОБА_3 та зобов`язання місцевої влади упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості відмовлено за недоведеністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

На її думку, незаконність оскаржуваного рішення полягає у тому, що судом залишено поза увагою те, що згідно копій з книги запису нотаріальних дій заповіт не зареєстрований в Кунисівській сільській раді, про що вона дізналась уже після подання позову. Також в даному заповіті не зазначена земельна ділянка, не вказані особисті дані ОСОБА_3 .

Вважає, що місцева влада забрала прибудинкову землю та половину будинку сім`ї ОСОБА_3, тому у заповіті ОСОБА_3 нічого не зазначено щодо земельної ділянки.

Зазначає, що факт нереєстрації заповіту сільською радою приховувався.

Також зазначає, що вона зверталася до районної, обласної ради, поліції та прокуратури щодо порушень при складенні та реєстрації оскаржуваного заповіту.

Крім того, вважає порушенням її процесуальних прав застосування судом строку позовної давності.

Просить скасувати рішення Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з 15.05.1987 року прописана в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області (а.с. 30).

Довідкою Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області №184 від 13.08.2018 року стверджено, що ОСОБА_1 проживає разом із сім`єю: чоловіком ОСОБА_21 та сином ОСОБА_22 по АДРЕСА_3 (а.с. 33).

Із копії паспорта чоловіка позивача - ОСОБА_21 серії НОМЕР_1 , виданого 10.01.2000 року Городенківським РВ УМВС України в Івано-Франківській області, слідує, що 02.02.1982 року був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_23 , 1959 року народження (а.с. 31-32).

Згідно копії повторного Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16.05.2018 року батьками ОСОБА_23 були ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (а.с. 36).

З погосподарських книг Кунисівської сільської ради по господарству, в якому на даний час проживає позивач, встановлено, що в ньому проживали:

- в 1952-1960 роках - голова сім`ї ОСОБА_20 , дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_14 , дочка ОСОБА_25 ; розмір земельної ділянки - 0,32 га;

- в 1961-1969 роках - голова сім`ї ОСОБА_20 , дружина ОСОБА_3 , зять ОСОБА_26 , дочка ОСОБА_14 , внука ОСОБА_27 ; розмір земельної ділянки - 0,32 га;

- в 1971-1973 роках - голова сім`ї ОСОБА_20 , дружина ОСОБА_3 , зять ОСОБА_26 , дочка ОСОБА_14 , внука ОСОБА_27 ; розмір земельної ділянки в 1971-1972 роках - 0,29 га; в 1973 році - 0,4 га;

- в 1980-1985 роках - голова сім`ї ОСОБА_3 , розмір земельної ділянки - 0,29 га;

- в 1986-1990 роках - голова сім`ї ОСОБА_3 , зять ОСОБА_21 , внучка ОСОБА_1 , внучка ОСОБА_28 , внук ОСОБА_22 ; розмір земельної ділянки - 0,29 га;

- в 1991-1995 роках - голова сім`ї ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є відмітка про зміну голови сім`ї з ОСОБА_3 на ОСОБА_21 - зять, внука ОСОБА_1 , внучка ОСОБА_28 , внук ОСОБА_22 ; розмір земельної ділянки - 0,50 га;

- в 1996-2000 роках: голова сім`ї - ОСОБА_21 , дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_28 , син ОСОБА_22 ; розмір земельної ділянки під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в 1995-1999 роках - 0,02 га, в 2000 році - 0,30 га; під ріллею в 1995-1996 роках - 0,48 га, в 1997-1999 роках - 0,58 га, в 2000 році - 0,55 га.

Судом встановлено також, що 30.12.1981 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений виконавчим комітетом Кунисівської сільської Ради народних депутатів Городенківського району Івано-Франківської області. За даним заповітом одну половину своєї хати і хатнього майна з надвірними будівлями вона заповіла своїй внучці ОСОБА_2 ; на зворотній стороні заповіту зазначено, що заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64 (а.с. 35).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 37).

Із наявної в матеріалах справи копії відповіді прокуратури Івано-Франківської області від 28.07.2008 року №07/1-1647-07 на звернення позивача слідує, що ні громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ні позивачем у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок, де проживає позивач, не оформлено. Відповідно не оформлено і право власності на земельну ділянку (а.с. 40).

Листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області від 15.10.2013 року №П-4/836 повідомлено, що для оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 потрібно оформити право власності на земельну ділянку, після чого оформляти документи на житловий будинок (а.с. 41).

В листі Городенківської районної державної адміністрації від 11.03.2016 року №П-12/20 зазначено, що рішенням виконавчого комітету сільської ради від 26.02.2016 року №5 «Про упорядкування нумерації будинків по АДРЕСА_2» усунуто допущені помилки. Так, домогосподарству, в якому проживає позивач, присвоєно АДРЕСА_2 (а.с. 42-43).

Згідно Довідки виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області №365 від 15.11.2018 року на сесіях сільської ради рішення про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не приймалось (а.с. 96).

Відповідно до повідомлення Городенківської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.12.2018 року №3952/0116 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54603026 від 22.12.2018 року після смерті ОСОБА_3 , яка проживала в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заведена (а.с. 110-111).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою визнання нечинним заповіту ОСОБА_3 , про що було заявлено представником відповідача. Крім того, ОСОБА_1 не вчиняла жодних дій щодо оформлення права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 та розташований на ній індивідуальний житловий будинок, а впорядкування документів на об`єкти нерухомого майна повинен вчиняти власник такого майна. Також саме власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Однак, погодитися в повній мірі із такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом здійснюється в порядку черговості.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст. 529 ЦК УРСР).

Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Стаття 541 ЦК УРСР визначала, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ст.ст. 3, 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25.12.1974 року (чинного на дату складення заповіту ОСОБА_3 ) вчинення певних нотаріальних дій, в т.ч. посвідчення заповітів, покладалось на виконавчі комітети сільських, селищних, районних і міських Рад депутатів трудящих в населених пунктах, де немає нотаріальних контор.

В силу ст. 25 вказаного Закону всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, реєструються в реєстрах нотаріальних дій.

Крім того, порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів визначався в той час Інструкцією, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 року №1/5, відповідно до якої службова особа виконавчого комітету зобов`язана робити відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі, яка обов`язково повинна вестись для обліку заповітів, посвідчених службовою особою виконавчого комітету, і відповідний напис на примірнику заповіту, який зберігається у виконавчому комітеті відповідної Ради депутатів трудящих.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР недодержання нотаріальної форми у випадках обов`язкового нотаріального посвідчення угоди тягне за собою недійсність такої угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР).

Як вбачається з матеріалів справи, на зворотній стороні оскаржуваного заповіту ОСОБА_3 від 30.12.1981 року зазначено, що його зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64 (а.с. 35).

Однак, згідно викопіровки з книги для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік під №64 нотаріальної дії зареєстроване свідоцтво про народження ОСОБА_29 (а.с. 118).

З огляду на викладене, оскільки заповіт ОСОБА_3 від 30 грудня 1981 року не зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік, він є недійсним через його невідповідність вимогам закону, в силу ст.ст. 47, 59 ЦК УРСР вважається недійсним з моменту його вчинення та не потребує визнання його таким судом.

Крім того, судом не враховано, що згідно повідомлення Городенківської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.12.2018 року №3952/0116 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54603026 від 22.12.2018 року після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася, спадщина ніким не приймалася (а.с. 110-111), а тому права позивача в даному випадку не порушені.

Виходячи зі змісту статей 71, 80 ЦК УРСР, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в позові в частині визнання нечинним заповіту з підстав пропуску позовної давності є помилковим та необґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Що ж стосується вимог позивача про визнання прибудинкової території у розмірі 1,20 га приватною власністю ОСОБА_3 , зобов`язання відповідача упорядкувати документи на хату й землю та поставити тверді межі на місцевості, то з даного приводу слід зазначити наступне.

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ст. 182 ЦК України).

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України 1991 року передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акту про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України 2001 року також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 та ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень.

Згідно з п. а ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

П. «г» ч.1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в розмірі, у селах - не більше 0,25 гектара.

За статтею 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства (ч. 3 ст. 158 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Права, обов`язки землекористувачів визначають ст.ст. 95-96 ЗК України, в т.ч. обов`язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Стаття 106 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що дії щодо впорядкування документів на об`єкти нерухомого майна, встановлення твердих меж та відновлення межових знаків земельної ділянки повинен вчиняти власник (спадкоємець, який у визначеному законом порядку прийняв спадщину) відповідного об`єкта нерухомого майна, а тому вимоги ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області про визнання прибудинкової території у розмірі 1,20 га приватною власністю ОСОБА_3 , зобов`язання відповідача упорядкувати документи на хату й землю та поставити тверді межі на місцевості є безпідставними.

Висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні таких позовних вимог є правомірним, що свідчить про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення в цій частині, яке ухвалене у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі позивач також просить постановити окрему ухвалу та спрямувати її в слідчі органи відповідно до ч.ч. 8, 11 ст. 262 ЦПК України.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно з ч.ч. 8, 11 ст. 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

В даному випадку колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, передбачених ст.ст. 262, 385 ЦПК України.

Часткове скасування судового рішення не є безумовною підставою для постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нечинним заповіту, складеного ОСОБА_3 30 грудня 1981 року, на ОСОБА_2 у зв`язку зі спливом позовної давності скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання нечинним заповіту, складеного ОСОБА_3 30 грудня 1981 року на ім`я ОСОБА_2 , - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук