ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/9783/16

провадження № 22-ц/818/2483/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 Сімакова ОСОБА_4 Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступником якої є Харківська міська рада, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Северіна Катерина Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення квартири у власність за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року, постановлене суддею Мамалуй М.В.,-

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Северіна Катерина Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення квартири у власність.

В обґрунтування позову зазначила, що 24 квітня 2008 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала останній у власність належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 зобов`язалася довічно утримувати останню, надаючи необхідне харчування, одяг і забезпечити належний догляд та допомогу. Вартість матеріального забезпечення встановлена на рівні 1 000,00 грн. (далі договір довічного утримання).

Зважаючи на неналежне виконання ОСОБА_5 договору довічного утримання, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 січня 2009 року даний договір було розірвано.

Проте, незважаючи на розірвання договору довічного утримання, 06 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 (далі договір купівлі-продажу).

В подальшому право власності на зазначену квартиру було повторно передано ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 вересня 2009 року.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 , з урахуванням остаточних уточнень, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 06 серпня 2009 року, та повернути у її власність квартиру, яка незаконно вибула з її володіння.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року позов задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_3 та повернуто у володіння ОСОБА_1 вищезазначену квартиру.

Додатковий рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладений 06 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2017 року залишено без задоволення (а.с. 131, 132).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, застосувати строк позовної давності та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, необґрунтованість оскаржуваного рішення. Судом першої інстанції не встановлені фактичні обставини, що мають значення для ухвалення законного та справедливого судового рішення. Судом не було досліджено докази. Судом не було взято до уваги того факту, що позивач, після розірвання в судовому порядку договору довічного утримання не звернувся з відповідним судовим рішенням до органів БТІ з метою його реєстрації та не поновив право власності на квартиру. Також судом не надано належної оцінки факту припинення реєстрації місця проживання позивача в спірній квартирі. ОСОБА_1 належить право витребування квартири з володіння ОСОБА_6 , а не з володіння ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем. Також ОСОБА_3 посилалась на сплив строку позовної давності, оскільки рішення Московського районного суду м. Харкова, яким договір довічного утримання було розірвано, ухвалене 12 січня 2009 року, та саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник Харківської міської ради та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 239, 240, 243, 246-249).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 , вибула із власності ОСОБА_1 незаконно без її згоди, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 , а тому, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, позов підлягає задоволенню на підставі ст. 388 ЦК України. Договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є недійсним.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_5 належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 зобов`язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_1 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши безкоштовне довічне проживання в цій квартирі (а.с. 13).

Даний договір довічного утримання зареєстровано нотаріусом, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказану квартиру та накладено заборону на її відчуження (а.с. 79-81).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 січня 2009 року договір довічного утримання від 24 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , розірвано (а.с. 6).

В позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що 06 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 4).

17 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру та сплатила на користь ОСОБА_6 обговорену сторонами грошову суму (а.с. 8, 75, 76).

Під час розгляду справи до суду апеляційної інстанції було подано свідоцтво про смерть ОСОБА_5 (а.с. 204).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від «10» квітня 2019 року витребувано з Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори відомості про осіб, які зверталися з заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с. 200).

З наданої завідувачем Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори відповіді вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини чи відмови від спадщини ніхто не звертався (а.с. 216, 217).

Під час розгляду справи судом встановлено, що померла ОСОБА_5 за життя мала сина ОСОБА_7 , який за місцем проживання померлої за адресою: АДРЕСА_3 не був зареєстрований. Рішення суду про встановлення факту його проживання з померлою ОСОБА_5 суду не було надано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від «15» квітня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Харківську міську раду та її сина ОСОБА_7 . (а.с. 218).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції викладені в позовній заяві доводи ОСОБА_1 стосовно того, що 06 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 незаконно укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , спростовані поданими ОСОБА_3 письмовими доказами, а саме договором купівлі-продажу.

З наданого ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції договору купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2009 року вбачається, що він був укладений ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. 03 серпня 2009 року, діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 (а.с. 223-224).

До суду апеляційної інстанції також була надана довіреність від 17 квітня 2008 року, яку ОСОБА_1 видавала ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , якою уповноважено останніх представляти її інтереси в суді у спорі про розірвання договору довічного утримання (а.с. 225, 226).

З тексту договору купівлі-продажу вбачається, що продавець - ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , продав, а покупець ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 . Відчужувана квартира під час укладення даного договору належала продавцю на підставі дублікату довідки ЖЕК № 3 по обслуговуванню будинків ЖБК Московського району, виданого 05 серпня 2004 року, та рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 січня 2009 року, зареєстрованих у КП «ХМБТІ» 15 липня 2009 року (а.с. 223).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 на виконання зазначених норм законодавства наданий належний та допустимий доказ договір купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 , який беззаперечно спростовує викладені в позові доводи щодо протиправного укладення договору купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та незаконного вибуття з власності ОСОБА_1 спірної квартири.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення дійшов помилкового висновку, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 незаконно без її згоди, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 , а тому, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, позов підлягає задоволенню на підставі ст. 388 ЦК України, а договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , недійсним.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції сторонами не надано будь-яких належних та допустимих доказів, з яких достовірно вбачається, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 незаконно, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 , що її волевиявлення на відчуження цієї квартири було відсутнє.

Натомість матеріали справи містять належні та допустимі письмові докази, які беззаперечно спростовують доводи ОСОБА_1 щодо факту укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та незаконного вибуття квартири з власності ОСОБА_1

За таких обставин, зазначені доводи ОСОБА_1 , на які вона посилалась як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не відповідають фактичним обставинам у справі та не є правовою підставою для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки матеріали справи не містять даних, що між зазначеними особами такий договір взагалі укладався.

Проте, матеріали справи містять договір купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2009 року, укладений ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. 03 серпня 2009 року, діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 238 та ч.1 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно ч. 3 ст. 203 та ч.1 ст. 229 ЦК України волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З правового аналізу даного договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_1 мала намір продати квартиру, що належала їй на праві власності, у зв`язку з чим нею було здійснене волевиявлення на відчуження спірної квартири шляхом наділення відповідними повноваженнями ОСОБА_8 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності, щодо укладення договору купівлі-продажу.

Матеріали справи не містять будь-яких даних, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 даного правочину під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 не були заявлені та не розглядалися судом першої інстанції. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, зазначено, що належним способом порушеного права є витребування майна судом на користь власникам, а не зобов`язання повернути це майно власникові. Проте, позов був заявлений ОСОБА_1 про повернення квартири (а.с. 3, 4). Позов про витребування цієї квартири заявлено не було. Зважаючи на що, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 незаконно, а тому, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, позов підлягає задоволенню.

Що ж стосується позовної вимоги щодо повернення у власність ОСОБА_1 , квартири, яка незаконно вибула з її володіння, то колегія суддів вважає її похідною від первісної позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та такою, що не підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі, у зв`язку з чим, колегія суддів, на підставі п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким апеляційну скаргу задовольняє частково, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року скасовує. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступником якої є Харківська міська рада, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Северіна К.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення квартири у власність відмовляє.

Що ж стосується викладеної в апеляційній скарзі вимоги щодо скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, то колегія суддів відмовляє у скасуванні рішення суду з даної підстави, зважаючи на наступне.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції у даній справі не було встановлено порушення прав та охоронюваний законом інтерес позивача ОСОБА_1 , колегія суддів відмовляє у застосуванні строку позовної давності. Апеляційна скарга ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України колегія суддів не вирішує питання щодо перерозподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки апеляційна скарга не містить цієї вимоги (а.с. 22-27, том 2).

Керуючись ст. 2, 12, 13, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.3,4 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступником якої є Харківська міська рада, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Северіна Катерина Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення квартири у власність відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено "17" травня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.О. Бровченко І.В. Бурлака