Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа №310/10229/14-ц

провадження № 61-3341св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області - Ларін Олег Серафимович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Крамаренка А.І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 рокуу складі суддів: Гончар М.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 23 листопада 2010 року за №2500 посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларіним О.С. 23 недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно - квартиру АДРЕСА_1 .

23 листопада2010 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларіним О.С., згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_2

Вказує, що за життя його батьки домовилися між собою, що вищевказаний будинок вони залишать після смерті йому, а ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначав, що на час складання заповіту його батько мав ряд вікових та хронічних хвороб. Окрім того, в останні роки життя у батька розвивався віковий склероз і почастішали випадки загальмованості та періодичне дезорієнтування у часі, він став погано розмовляти та не впізнавати людей. Таким чином, батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день посвідчення заповіту, а тому всі ці обставини є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав ч. 1 ст. 225 ЦК України.

У зв`язку з чим, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларіним О.С. 23 листопада 2010 року за р.№2500.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку додаткової судово-психіатричної експертизи №34 від 19 грудня 2017 року зроблено висновок щодо психічного стану ОСОБА_4 , відповідно до якого спадкодавець на час складання спірного заповіту усвідомлював значення своїх дій, а тому підстав для визнання заповіту, складеного ОСОБА_4 23 листопада 2010 року недійсним відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 рокузалишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права; суд першої інстанції повно, всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, у тому числі пояснення свідків, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/10229/14-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не було встановлені фактичні обставини справи та не в повному обсязі досліджено висновки судових експертиз. Посилається та те, що за життя його батько серйозно хворів та вищезазначені діагнози померлого спадкодавця ОСОБА_4 свідчать про те, що останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23 листопада 2010 року. Крім того, скаржник зазначає, що підпис на заповіті свідчить про сумнів його підписання.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Як встановлено, за життя 23 листопада 2010 рок ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Ларіним О.С. за № 2500, яким все своє майно заповів донці - ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з заповітом складеним до суду звернувся син спадкодавця - ОСОБА_1 та зазначав, що спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок ряду хвороб, а тому просив визнати заповіт недійсним.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року включно, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року включно. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як встановлено та досліджено судом першої та апеляційної інстанції, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 353 від 03 червня 2015 року (т.с. 1 а.с. 137-147) ОСОБА_4 станом на 23 листопада 2010 року виявляв ознаки поєднаної соматичної патології у вигляді ішемічної хвороби серця, стабільної стенокардії, коронаросклерозу, кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби, судинного захворювання головного мозку, церебросклероза, хронічного порушення мозкового кровообігу, цукрового діабету. Винести остаточне експертне рішення на період складання заповіту 23 листопада 2010 року не представляється можливим через відсутність динамічного спостереження за місцем проживання і опису психічного стану під експертного.

Відповідно до висновку додаткової судово-психіатричної експертизи №34 від 19 грудня 2017 року (т.с. 21 а.с. 217-228), ОСОБА_4 на момент складання заповіту 23 листопада 2010 року виявляв ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок церебросклерозу, дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу) з когнітивними порушеннями, що не досягли ступеню деменції, тому він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23 листопада 2010 року. Станом на 23 листопада 2010 року ОСОБА_4 виявляв ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу (внаслідок церебросклерозу, дисциркулярної енцефалопатії з хронічною недостатністю мозкового кровообігу) з когнітивними порушеннями, що не досягли ступеню деменції, тому не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23 листопада 2010 року.

Так як, підставою позову про визнання заповіту, складеного ОСОБА_4 23 листопада 2010 року недійсним, позивача зазначав та посилався на положення ч.1 ст. 225 ЦК України, що спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок ряду хвороб, спростовано висновком додаткової судово-психіатричної експертизи та зроблено висновок щодо психічно стану ОСОБА_4 , що він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 23 листопада 2010 року, а тому суди прийшли до обґрунтованого висновку у про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника в касаційній скарзі про неналежність підпису спадкодавцеві ОСОБА_4 на заповіті останнього, не були предметом розгляду в судах, так як позовні вимоги, що неналежність підпису спадкодавцеві ОСОБА_4 позивачем в суді першої інстанції не заявлялось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров