Справа № 139/41/19
Провадження № 22-ц/801/1457/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 рокуСправа № 139/41/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2

на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

Рішення постановила суддя Коломійцева В.І.

Рішення постановлено об 11.10 в смт. Муровані Курилівці

Повний текст судового рішення складено 2 травня 2019 року,

встановив:

16 січня 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 4 000 доларів США.

Між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 10 000 доларів США.

Згідно розписок від 1 жовтня 2018 року борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 становить 4 000 доларів США, а перед ОСОБА_3 - 1 500 доларів США, які ОСОБА_4 зобов`язався повернути по першій вимозі.

На листи-претензії від 14 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_5 повідомив, що повернути борг не в змозі, оскільки на даний час триває судовий процес між ним і його колишньою дружиною про поділ їх спільного майна подружжя.

З огляду на те, що зазначені борги пов`язані із придбанням ОСОБА_4 під час шлюбу в інтересах сім`ї автомобіля марки ГАЗ 2705-438 державний номерний знак НОМЕР_1 , який є предметом спору між відповідачами в межах справи № 139/347/18, грошові кошти підлягають до стягнення з обох відповідачів в рівних частках.

Станом на 15 січня 2019 року офіційний курс долара США становив 28,02 грн. за один долар США.

Тому позивачі просили стягнути в рівних частках з відповідачів на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 112 080 грн. і на користь ОСОБА_3 стягнути заборгованість за договором позики - у сумі 42 030,00 грн. і стягнути в рівних частках із відповідачів судові витрати.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 1 жовтня 2018 року в сумі 56 040 грн.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн.

У решті позовних вимог у задоволенні відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 560,40 грн. судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 384,20 грн. судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 384,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його у такій редакції:

«Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 1 жовтня 2018 року в сумі 56 040 грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 1 жовтня 2018 року в сумі 56 040 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 560,40 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 384,20 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 560,40 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 384,20 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом апеляційної скарги.

Зазначив, що при прийнятті рішення судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, тобто не вірно витлумачено та хибно застосовано норми Цивільного і Сімейного кодексів України, не застосовано практику Європейського суду з прав людини, допущено порушення норм процесуального права у вигляді не застосування вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни такого рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до неї про стягнення заборгованості за договором позики від 10 грудня 2008 року в сумі 21 015 грн. - відмовити.

Зазначила, що рішення суду є необгрунтованим і таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_4 рішення суду не оскаржили.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про задоволення апеляційних скарг.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 7 вересня 1991 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року, яке набрало законної сили 9 грудня 2017 року (а. с. 24-25).

Відповідач ОСОБА_4 1 жовтня 2018 року видав ОСОБА_3 розписку про те, що він 10 грудня 2008 року отримав від неї кошти в сумі 10 000 доларів США для придбання автомобіля марки ГАЗ-2705-438. Станом на 1 жовтня 2018 року він залишається винним ОСОБА_3 кошти в сумі 1 500 доларів США, які він зобовА`язується повернути на першу її вимогу (а. с. 4, 109).

14 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася із листом-претензією у письмовому вигляді до ОСОБА_4 , яким просила погасити повністю борг в сумі 1 500 доларів США до 31 грудня 2018 року (а. с. 5).

8 січня 2019 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_3 відповідь на її лист-претензію, у якій повідомив про те, що він на даний час не має можливості повернути борг, оскільки триває судовий процес між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 про поділ спільного майна (а. с. 6).

Відповідач ОСОБА_4 видав 1 жовтня 2018 року ОСОБА_1 розписку в тому, що він станом на 1 жовтня 2018 року залишається винним ОСОБА_1 кошти в сумі 4 000 доларів США; зазначені кошти зобов`язується повернути ОСОБА_1 на першу його вимогу (а. с. 7, 110).

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із листом-претензією у письмовому вигляді до ОСОБА_4 , яким просив погасити повністю борг в сумі 4 000 доларів США до 31 грудня 2018 року (а. с. 8).

8 січня 2019 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_1 відповідь на його лист-претензію, у якій повідомив про те, що він на даний час не має можливості повернути борг, оскільки триває судовий процес між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 про поділ спільного майна (а. с. 9).

Факт отримання грошових коштів і в таких сумах та написання розписок такого змісту, із взятим на себе таким зобов`язанням, не заперечив відповідач ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Факт складення особисто ОСОБА_4 двох розписок та зазначених в них сум отриманих позик ним не оспорений і визнаний.

Таким чином, між сторонами у справі окремо: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 виникли зобов`язальні правовідносини, які виникають із договору позики.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що згідно з частиною 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

По справі встановлено, що по обох розписках від 1 жовтня 2018 року сторони домовилися про строк повернення позики - на першу вимогу позикодавців ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (а. с. 109, 110).

Кожен із позикодавців - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 14 грудня 2018 року надіслали на адресу позичальника ОСОБА_4 письмові вимоги про повернення коштів в сумі 1500 і 4000 доларів США, відповідно, у строк до 31 грудня 2018 року (а. с. 5, 8).

Такі вимоги отримані позичальником, на які він 8 січня 2019 року надав відповіді про неможливість повернення боргу, оскільки у нього триває судовий процес із його колишньою дружиною ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (а. с. 6, 9).

Позичальник ОСОБА_4 свої зобов`язання за договорами позики не виконав і не повернув позивачам кошти у визначеному розмірі та у визначений термін - на першу вимогу позичальників, тобто до 31 грудня 2018 року.

Таким чином, заявлені позивачами вимоги в частині стягнення боргу із позичальника ОСОБА_4 на користь кожного із позивачів-позикодавців за договорами позики в сумі 112 080 грн. і 42 030 грн., відповідно, з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземних валют, що за даними Національного банку України станом на 15 січня 2019 року складає 28,02 грн. за один долар США, ґрунтуються на законі та є такими, що підлягають до задоволення.

Заявлені кожним із позивачів вимоги про стягнення боргу в рівних частинах із відповідача ОСОБА_2 до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

Позивачі обґрунтовували заявлені свої вимоги до відповідачів тим, що борги відповідачів пов`язані із придбанням ОСОБА_4 під час шлюбу в інтересах сім`ї автомобіля марки ГАЗ-2705-438, державний номерний знак НОМЕР_1 , який є предметом спору між відповідачами в цивільній справі № 139/347/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільного сумісного майна подружжя з виділенням часток в натурі та стягнення компенсаційних коштів, тому такі борги підлягають стягненню з обох відповідачів у рівних частках (а. с. 2-3).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).

Відповідно до частини 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ч. 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно вимог частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина 3).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4).

З урахуванням наведених положень матеріального закону, слід прийти до висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є і предмети матеріального світу, і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого подружжя при тому, що його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Проте, при вирішенні даних спорів необхідно врахувати наступне.

Згідно вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини 1 статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3 частини 1).

Форма договору позики визначена статтею 1047 ЦК України, згідно вимог якої договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина 1).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2).

За правилами положень частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, проте, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими, у тому числі, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2).

Відповідно до частини 1 і 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та наведених вимог матеріального закону, слідує висновок, що договори позики виходять за межі дрібних побутових.

Позивачами, згідно вимог статей 12, 13, 81 та ст. 76-80 ЦПК України не надано належних і достатніх доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 , будучи дружиною позичальника ОСОБА_5 , погоджувалася та надавала свою згоду на укладення своїм чоловіком ОСОБА_5 саме таких договорів позики, а також не надано доказів, що отримані за договорами позики грошові кошти використані позичальником ОСОБА_5 саме в інтересах сім`ї, зваживши при цьому і на таке. У наданій ОСОБА_4 розписці від 1 жовтня 2018 року, він зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти в сумі, яка станом на 1 жовтня 2018 року складає 4 000 доларів США. Будь-яких вказівок про те, що ці кошти були використані позичальником в інтересах сім`ї із конкретним їх використанням, у тому числі на придбання транспортного засобу, чи про дату отримання позичених коштів, розписка не містить. У розписці ОСОБА_5 від 1 жовтня 2018 року, виданій ОСОБА_3 , він вказав, що отримав у позику кошти 10 грудня 2008 року в сумі 10 000 доларів США для придбання автомобіля марки ГАЗ-2705-438, в той час свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля ГАЗ-2705-438 видане на ім`я ОСОБА_4 , свідчить про реєстрацію цього транспортного засобу 11 листопада 2009 року (а. с. 26), що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів: дата першої реєстрації: 2009-11-11 (а. с. 134-135).

За таких обставин заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 112 080 грн. і ОСОБА_3 про стягнення 42 030 грн. в рівних частках за договорами позики із ОСОБА_4 і ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення у вигляді стягнення в повному розмірі таких грошових коштів за цими договорами із безпосереднього боржника і позичальника - ОСОБА_4 в сумі 112 080 грн. на користь ОСОБА_1 і в сумі 42 030 грн. на користь ОСОБА_3 , а в частині заявлених позивачами вимог до ОСОБА_2 - до задоволення не підлягають.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3 ч. 1); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Прийшовши до висновку про задоволення апеляційних скарг і скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4 в повному обсязі та відмови в повному обсязі у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , апеляційний суд має вирішити питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору, понесених позивачами.

Тому до стягнення із відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає сума 1 960,40 грн. судового збору, сплаченого ним: при поданні позову - 1 120,80 грн. і при поданні апеляційної скарги на рішення суду - 840,60 грн., та на користь позивача ОСОБА_3 768,40 грн. сплаченого нею судового збору при подачі позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 112 080 грн. (сто дванадцять тисяч вісімдесят грн.) і судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору в сумі 1 960,40 гр. (одна тисяча дев`ятсот шістдесят грн. 40 коп.).

Стягнути із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 42 030 грн. (сорок дві тисячі тридцять грн.) і судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору в сумі 768,40 гр. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ.В. Міхасішин
В.В. Сопрун