КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2786/18

провадження № 22-ц/824/6240/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_3

треті особи - орган опіки та піклування Сновської районної державної адміністрації в особі Сновської районної державної адміністрації Чернігівської області, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2019 року у складі судді Зінченко О.М.

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Сновської районної державної адміністрації в особі Сновської районної державної адміністрації Чернігівської області, ОСОБА_4 про надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування вимог зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , під час перебування в якому народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 червня 2010 року шлюб було розірвано, після чого позивач з донькою переїхали на постійне місце проживання до матері позивача ОСОБА_4 у м. Сновськ Чернігівської області.

Вказувала, що зареєстрованим місцем проживання позивача та її доньки є: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності матері позивача. Однак, у зв`язку з тим, що мати позивача ОСОБА_4 має намір продати вказану квартиру, позивач з донькою проживають за адресою: АДРЕСА_2 , яка також належить матері позивача.

Враховуючи вказане, а також з метою отримання субсидії виникла необхідність зареєструвати місце проживання дитини за новою адресою, що неможливо зробити без письмової згоди батька дитини на реєстрацію її місця проживання. Звертала увагу на те, що не може отримати письмову згоду відповідача на реєстрацію місця проживання дитини, внаслідок чого порушуються права дитини на реєстрацію місця її проживання та вільного вибору місця проживання.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 26 лютого 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження відмови відповідача від надання згоди на зняття з реєстраційного обліку та реєстрації місця проживання дитини за новою адресою є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу з відповідачем не зустрічалися, дитиною він не цікавиться та аліменти не сплачує. Вказує, що намагалася подзвонити на номер мобільного телефону відповідача та надсилала лист на адресу його останнього відомого місця проживання, проте, відповіді не отримала. Також відповідач на судові виклики в судові засідання не з`являвся.

Вважає, що вичерпала всі можливі варіанти врегулювання даного питання в позасудовому порядку. Крім того,зазначає, що суд не врахував позиції третіх осіб у справі, а саме органу опіки та піклування, який надав згоду на реєстрацію місця проживання неповнолітньої ОСОБА_6 та матері позивача, у квартирі якої проживає дитина та яка просила позов задовольнити.

Звертає увагу на те, що реєстрація місця проживання дитини в квартирі матері позивача створює незручності в оформленні субсидії та порушує право третьої особи ОСОБА_4 на вільне розпорядження своєю приватною власністю, оскільки остання не може укласти договір купівлі-продажу квартири.

Стверджує, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини відсутній, тому просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 без письмової згоди батька ОСОБА_3 за місцем проживання та подальшої реєстрації її матері ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Позивач та третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів відмови відповідача від надання згоди на зняття з реєстраційного обліку та реєстрації місця проживання дитини за спірною адресою.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі , який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого 18 червня 2010 року, було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилася донька ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_5 та її донька, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 05 грудня 2009 року, що підтверджується копією паспорта позивача та відомостями з книги обліку (домової книги).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 з метою реєстрації місця проживання малолітньої дитини за іншою адресою звернулася до суду з позовом про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька.

Отже, звертаючись до суду з такою вимогою, ОСОБА_5 посилалася на те, що вона разом з донькою фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , а тому саме за цією адресою позивач просить надати дозвіл зареєструвати малолітню дитину у зв`язку із тим, що мати позивача, яка є власником квартири АДРЕСА_3 та де, наразі, зареєстровані позивач та її донька, має намір її продати, а від батька дитини відсутня згода на реєстрацію місця її проживання за іншою адресою.

Статтею 27 Конвенції «Про права дитини» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 18 даної Конвенції, повинен бути забезпечений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 11 серпня 2014 року, реєстровий номер № 829, квартира АДРЕСА_4 , належить на праві власності ОСОБА_4 - матері позивача, яка в ході розгляду справи не заперечувала проти реєстрації малолітньої дитини за вищевказаною адресою.

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб від 30 липня 2018 року в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 встановлено фактичне проживання наступних осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 (а.с. 18).

Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.

Згідно з пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Отже, виходячи з вищезазначених норм закону, згода другого з батьків на реєстрацію місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, є обов`язковою.

Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_5 09 січня 2019 року зверталася до Виконавчого комітету Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області із заявами про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 74-75).

Виконавчим комітетом Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області в реєстрації та знятті з реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року.

Разом з тим, згідно листа Сновської районної державної адміністрації Чернігівської області №09-29/1774 від 17 серпня 2018 року Орган опіки та піклування не заперечує проти зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та реєстрації її за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Відповідно до пункту 11 Правил реєстрації місця проживання орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Зміст пункту 11 Правил реєстрації місця проживання узгоджується з положеннями статті 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Звертаючись до суду, позивач вказувала, що за відсутності згоди відповідача позбавлена можливості зареєструвати місце проживання її малолітньої доньки за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач сама зареєстрована за вищевказаною адресою, намагалася сповістити батька дитини про свій намір змінити місце реєстрації їхньої дитини ОСОБА_9 та отримати на це його згоду, також як і відсутні докази відмови відповідача від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ані позивач, ані відповідач не зверталися до суду з метою вирішення питання про визначення місця проживання ОСОБА_9 , в той час як таке рішення суду було б ефективним способом захисту прав дитини, оскільки стало би підставою для здійснення реєстрації місця проживання дитини тим з батьків, з яким суд визначив би місце проживання дитини.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

Відповідно до статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, ураховуючи встановлені обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, ураховуючи відсутність доказів на підтвердження наявності відмови батька від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини, а також зважаючи на те, що у разі наявності такої відмови батька надати згоду на реєстрацію місця проживання дитини виникає підстава для визначення місця проживання дитини, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як такого, що є законним та обґрунтованим.

З огляду на наведене, колегія уважає, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай