22-ц/804/1379/19

Головуючий у І інстанції Папаценко П.І.
Номер провадження 22-ц/804/1379/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

ОСОБА_1,

секретар Сидельніковаа А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 березня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 25 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» (далі КП «ККП») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди.

Позовна заява вмотивована тим, що з 2014 року він працював в КП «ККП» на посаді агента спецпідрозділу по транспортуванню загиблих та померлих громадян. 03 березня 2017 року він повідомив підприємство про укладення ним контракту на проходження військової служби, на що йому було запропоновано написати заяву про звільнення. Через юридичну необізнаність та не розяснення відповідачем гарантій збереження місця роботи та середнього заробітку, він 03 березня 2017 року написав заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з укладенням контракту на проходження військової служби та 06 березня 2017 року КП «ККП» видано наказ №24-к про його звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України та видано трудову книжку. 09 березня 2017 року він уклав контракт на проходження військової служби в особливий період строком на три роки у Державній прикордонній службі України. Після уточнення позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ КП «ККП» від 06 березня 2017 № 24-к про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України; зобовязати КП «ККП» поновити його на роботі з 06 березня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період березень 2017 року - січень 2019 року в розмірі 127280,62 грн., суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період березень 2017 року - грудень 2018 року в розмірі 10876,18 грн. та 6900 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Також ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполі Донецької області від 25 березня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідач був обізнаний про укладення ним контракту на проходження військової служби та на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи, у звязку з чим його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України є незаконним.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином телефонограмою та (а.с. 146-147) та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 148-149), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення скарги, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді агента спецпідрозділу по транспортуванню загиблих та померлих громадян КП «КПП».

03 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до директора КП «ККП» із заявою, в якій просить звільнити його з роботи з 06 березня 2017 року за власним бажанням у звязку з викликом на контрактну службу (а.с.18).

Наказом директора КП «ККП» від 06 березня 2017 року №24-к його було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 19).

Також судом встановлено, що 09 березня 2017 року ОСОБА_2 уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки та наказом начальника Донецького прикордонного загону від 09 березня 2017 року № 117-ос його прийнято на військову службу за контрактом у Збройні Сили України та призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії начальника першої секції АГС-17 відділення вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури «Сартана», ВОС 108934Р, пятий тарифний розряд, з 09 березня 2017 року (а.с. 64-65).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено правомірно, оскільки позивач власноруч написав заяву про звільнення, не відкликав її та залишив місце роботи. Заборони на звільнення працівників, призваних на військову службу за контрактом, передбачені ст. 119 КЗпП України, не розповсюджуються на звільнення працівників за власним бажанням.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Звертаючись з позовною заявою до суду, ОСОБА_2 обґрунтував свої вимоги тим, що відповідачем порушені його права в частині звільнення за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України, оскільки після повідомлення про укладення ним контракту на проходження військової служби йому було запропоновано написати заяву про звільнення. Крім того позивач зазначав, що підставою для його поновлення на роботі є порушення відповідачем трудового законодавства в частині його звільнення, як особи, яка призвана на військову службу за контрактом на особливий період.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Із змісту ст. 38 КЗпП України випливає, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. При наявності такої домовленості працівник може бути звільнений навіть у день подання заяви про звільнення.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Згідно з приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2017 року на імя в.о. директора КП «ККП» позивачем подана заява про звільнення з 06 березня 2017 року за власним бажанням у звязку з викликом на контрактну службу. Заява написана власноручно. Встановлені обставини позивач не заперечує.

Належних та допустимих доказів тому, що позивач був змушений відповідачем написати цю заяву чи введений ним в оману суду не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивач не мав укладеного контракту про проходження військової служби, а тому заборона на його звільнення, передбачена ст. 119 КЗпП України, була відсутня.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Судді В.М. Барков

ОСОБА_4

ОСОБА_1