Справа № 487/4759/18
Провадження № 22-ц/812/520/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі позивача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сухаревич З.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заборгованості по договору,-

В С Т А Н О В И В

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування заборгованості.

В обґрунтування позову зазначала, що 01 жовтня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №NKH3RE10150022.

Судовим наказом, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва 14 квітня 2008 року з неї на користь відповідача стягнуто 3424,42 грн., а за рішенням цього ж суду від 29 жовтня 2014 року - 1820,92 грн., на виконання кредитних зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Вказані вище суми стягувалися з її пенсії і станом на червень 2016 року вона повністю розрахувалася з заборгованістю.

Між тим, у травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» знову звернувся з позовом до неї про стягнення заборгованості за цим кредитним договором та просив стягнути на свою користь 38128,22 грн. Проте, за заявою Банка, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2018 року залишено без розгляду.

12 липня 2018 року вона отримала довідку Банку і дізналась, що станом на цю дату має заборгованість, а саме: розстрочка - 40084,39 грн., штраф - 3649 грн.

Враховуючи викладене просила, визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню суми заборгованості за кредитним договором №NKH3RE10150022 від 01 жовтня 2006 року незаконними, скасувати заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором та зобов'язати відповідача не нараховувати заборгованість за кредитним договором у зв'язку з його виконанням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, крім того є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи просила його скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення її вимог.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та просив про її задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначила, яким чином нарахована заборгованість порушує її права, за захистом якого порушеного права вона звернулася до суду, не доведено факту порушення її прав та законних інтересів внаслідок відображення заборгованості позивачем за кредитом у бухгалтерському обліку Банку, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений договором або законом.

Колегія суддів не погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результат вирішення справи, вважає не вірними й не обґрунтованими.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як зазначено у ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України.

Зі змісту ч.3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 01 жовтня 2006 року укладено кредитний договір № NKH3RE10150022.

За умовами зазначеного договору Банк надав позивачу кредит у сумі 4061 грн. 40 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості 01 жовтня 2008 року.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця. В період сплати позичальник повинен надати Банку кошти 248 грн.95 коп. для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагород, комісії( п. 1.1. договору).

При цьому сторони передбачили, що дострокове повернення кредиту, сплата процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, у випадках, установлених підпунктом 2.3.3 цього договору, повинне бути шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому згідно ст.212,611,651 ЦК України, щодо зобов'язань строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомлені дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію та відсотки за фактичний строк його користування за договором або у повному обсязі виконати зобов'язання за цим договором.

Із матеріалів цивільної справи № 2/487/1038/14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, оглянутої судом апеляційної інстанції вбачається, що у березні 2008 року в зв'язкуз неналежним виконанням останньою умов кредитного договору, Банк звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення на свою користь 3424 грн.42 коп., з яких: 2546 грн.25 коп. заборгованість за кредитом, 454 грн.70 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 369 грн.60 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 53 грн.87 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язаньза договором ( а.с. 63-69 , ц.спр. № 2/487/1038/14). Отже, Банк скористався своїм правом про дострокове повернення всієї суми кредиту.

14 квітня 2008 року судом видано судовий наказ №2-а-377 про стягнення з ОСОБА_2 вищевказаної суми заборгованості та судові витрати ( а.с.42).

Зверненням до суду з заявою про видачу судового наказу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, Банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Стягнення вказаної суми відбувалося із пенсії позивача, що підтверджується довідкою Управління пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва ( а.9).

Згідно відповіді Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області від 19 листопада 2018 року за № 2/487/1038/14 виконавче провадження з приводу виконання вказаного судового наказу завершено 29 січня 2014 року, у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення (а.с.11).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ст.526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.2 ст.598 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Приймаючи до уваги, що заборгованість за даним кредитним договором погашена у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про належне виконання боржником зобов'язань із погашення кредитних коштів та сплати пов'язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитними договорами, яке прийняте кредитором.

Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання.

Таким чином з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явленнядо позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проте Банком такі вимоги з 2008 року не заявлялися.

У березні 2013 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 22 857 грн.71 коп., з яких: 259 грн.15 коп. заборгованість за кредитом, 6796 грн.93 коп.заборгованість по процентам за користування кредитом, 686 грн.40 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 15 115 грн.23 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором .

Рішенням Заводського районним судом м. Миколаєва від 29 жовтня 2014 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_2, з урахуванням строку позовної давності, стягнено 1820 грн. 92 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с.4-6№ 2/487/1038/14).

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа за вказаним рішенням завершено у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення 18 липня 2016 року (а.с. 50).

Зважаючи на те, що кредитні зобов'язання між ОСОБА_2 та Банком було припинено в силу вимог ст.599 ЦК України, аргументи суду першої інстанції щодо неналежного виконання ОСОБА_2 зобов'язань з врахуванням рішення суду першої інстанції від 29 жовтня 2014 року ( справа 487/2356/13-ц ) є необґрунтованими.

Посилання суду на відсутність відомостей щодо існування інших позовів АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № NKH3RE10150022 від 01 жовтня 2006 року, і як висновок суду, не встановлення факту порушення прав позивача внаслідок нарахування заборгованості, не спростовують обставин невизнання нею кредитних правовідносин на теперішній час.

З досліджених в суді апеляційної інстанції матеріалів цивільної справи №487/1040/18 вбачається, що 27 лютого 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKH3RE10150022 від 01 жовтня 2006 року у розмірі 38 128,22 грн., яка складається із 5421 грн.77 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 686 грн.40 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 32020 грн.05 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Ухвалою суду від 10 травня 2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за заявою Банку залишено без розгляду.

З довідки від 12 липня 2018 року №19603907/12640296 вбачається, що ОСОБА_2 станом на 12 липня 2018 року має в АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по договору NKH3RE10150022 : 40084,39 грн.- розстрочка, 3649 грн.90 коп. штраф.

Зважаючи на те, що Банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і суд з цим погодився, видавши судовий наказ, позивачем стягнута заборгованість погашена у повному обсязі, дії Банку по нарахуванню заборгованості за кредитним договором є незаконними.

Обставини існування кредитних правовідносин та заборгованості за цим договором ОСОБА_2 не визнаються, про що свідчить її звернення до суду з даним позовом.

Твердження суду першої інстанції про те, що облікована по бухгалтерському обліку Банку заборгованість за кредитним договором ніяким чином не порушує прав позивача є хибним, оскільки саме наявність таких даних сприяло зверненню Банку до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у лютому 2018 року. А отримана нею 12 липня 2018 року довідка Банку про заборгованості на цю дату ще раз підтверджує безпідставне нарахування коштів в подальшому.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання дій ПАТ КБ «ПриватБанк» про нарахування заборгованості за вищевказаним кредитним договором незаконними, посилаючись на обрання нею неналежного способу захисту своїх прав та законних інтересів.

Крім того, відмовляючи у задоволені цих позовних вимог, суд не перевірив відповідність дій Банку щодо нарахування заборгованості за кредитним договором вимогам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та у зв'язку з чим Банк проводить нарахування заборгованості, якщо заборгованість боржником погашена у повному обсязі, вимог щодо стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України з часу прийняття судом судового наказу не пред'явлено.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права боржника передбачене ст.599 ЦК України на припинення зобов'язання, таке право підлягає захисту судом шляхом звернення до суду з позовом про визнання дій Банку з нарахування заборгованості за кредитним договором №NKH3RE10150022, укладеного 01 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2Такий спосіб захисту порушеного права не суперечить закону.

В той же час, позовні вимоги щодо скасувати заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором та зобов'язати відповідача не нараховувати заборгованість за кредитним договором у зв'язку з його виконанням є зайвими.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст. 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Саме виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до пенсійного посвідчення ( а.с.81), ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи та в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена як від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, так і при зверненні з апеляційною скаргою.

За такого в силу ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 1762 грн. ( 704.80+1057.20) судового збору.

Керуючись ст. ст.367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Позов ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заборгованості по договору - задовольнити частково.

Визнати дії акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з нарахування заборгованості за кредитним договором №NKH3RE10150022, укладеного 01 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2, незаконними.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк в дохід держави 1762 грн.00 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

______________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.