Провадження № 2/760/3269/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі судді Лазаренко В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В :

26.06.2016 позивач, ОСОБА_1, звернулася в суд з даним позовом до відповідача, ОСОБА_3, який обґрунтовує тим, що вона та відповідач раніше перебували у шлюбі, від якого мають спільного сина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Після розірвання шлюбу з відповідачем син постійно проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Для загального розвитку дитини та з метою його оздоровлення, вона має можливість періодично вивозити сина на відпочинок за кордон, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Однак отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача, без якої виїзд дитини за кордон є неможливим, її вдається не завжди, оскільки відповідач часто відмовляється її надати. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати відповідний дозвіл, проте відповідач надав його завжди з запізненням, а іноді, навіть відмовляв, останнього разу згода на виїзд дитини на відпочинок за кордон була надана відповідачем за участю її юриста.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вказує, що дії та бездіяльність відповідача щодо ненадання згоди на виїзд дитини за кордон суперечать інтересам дитини, і, зважаючи, що їх синові виповниться повних шістнадцять років лише ІНФОРМАЦІЯ_3, просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_2 без згоди батька, а також надати дозвіл на тимчасові виїзди дитини ОСОБА_2 за кордон, які плануються з 25.06.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька.

Ухвалою судді від 04.07.2018 в справі відкрито провадження, ухвалено рішення про проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов, а третій особі надання пояснень, - протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів у відповідності до вимог ст. 190 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) надіслані та вручені відповідачу, третій особі.

27.08.2018 відповідачем надано відзив, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що ним надався дозвіл на виїзд дитини за кордон кожного разу, коли у цьому виникала потреба, навіть тоді, коли він вважав, що у конкретному випадку виїзд дитини закордон не в повній мірі відповідатиме її інтересам. Крім цього, звертає увагу, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що їх дитина потребує лікування та відпочинку саме за кордоном. Що стосується надання згоди на виїзд їх дитини за кордон останнього разу, то відповідна заява була оформлена ним 08.06.2018, тоді як відповідний лист позивача з проханням надати відповідний дозвіл, отриманий ним 15.08.2018.

У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі третьою особою письмові пояснення щодо позову не подано.

Дослідивши докази та з'ясувавши обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.11.2014.

Від шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_1.

Згідно довідки від 24.10.2017, виданої лікарем ТОВ «Медичний центр «Чайка», неповнолітній ОСОБА_2 часто хворіє ГРВЗ і потребує оздоровлення в умовах морського клімату.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем періодично здійснюєтьс тимчасове вивезення дитини за кордон.

Сторонами визнається, що у всіх випадках фактичного виїзду дитини за кордон відповідачем було надано свою згоду на такий виїзд.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач надає дозвіл на виїзд дитини за кордон із запізненням, часто відмовляється його надати, вказує, що такі дії та бездіяльність відповідача суперечать інтересам дитини. Звертаючись до суду з даним позовом позивач виходить з того, що до досягнення дитиною 16 років її відпочинок та оздоровлення за кордоном буде повністю залежати від розсуду відповідача, що, як стверджує позивач, негативно відобразиться на розвитку дитини та її здоров'ї.

Надаючи оцінку доводам та аргументам позивача суд враховує наступне.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила).

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Аналогічні положення закріплені у п. 3 Правил.

Пунктом 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, спір батьків щодо реалізації неповнолітньою особою права на виїзд за кордон підлягає вирішенню в судовому порядку.

Так, стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави, зокрема, забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом.

За частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Згідно ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином за змістом даних норм закону, на особу, яка звертається до суду за захистом своїх прав, покладається обов'язок доказування факту порушення, невизнання або оспорювання конкретного суб'єктивного права.

При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як зазначено судом вище, до таких обмежень відноситься визначені частиною 3 ст. 313 ЦК України особливості виїзду за межі України фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років. Окрім вимог ст. 33 Конституції України - перебування такої особи на території України на законних підставах, зазначена норма, як обов'язкові умови реалізації особою права на свободу пересування, визначає наявність згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхній супровід або супровід осіб, які уповноважені ними.

За своїм змістом дані правила встановлені законодавцем на забезпечення реалізації функцій держави, визначених у ч. 3 ст. 51 Конституції України, та, зокрема, з метою захисту дитини від незаконного переміщення.

Таким чином, сам по собі факт ненадання одним з батьків згоди, на виїзд дитини за кордон без його супроводу, не може бути розцінений як порушення прав дитини, в тому числі і на свободу пересування.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У контексті викладеного, враховуючи предмет та підстави позову, характер спірних правовідносин, слід дійти до висновку, що з боку позивачки доказуванню, підлягає не лише факт ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон, а й порушення такими діями відповідача прав та законних інтересів дитини.

Тобто, на момент вирішення справи судом між сторонами має існувати спір: у разі не визнання права дитини на виїзд за кордон - щодо відповідності реалізації такого права інтересам дитини; у разі порушення права дитини на виїзд за кордон - щодо реалізації одним з батьків своїх батьківських прав всупереч інтересам дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, виїзд дитини за кордон планується позивачкою з метою забезпечення розвитку дитини - для відпочинку та оздоровлення. У зв'язку з цим, суд погоджується з доводами позивачки про те, що в даному випадку виїзд дитини за кордон відповідає інтересам дитини та спрямований на забезпечення її потреб.

Разом з цим, суду не надано переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем оспорюється той факт, що виїзд дитини за кордон відповідатиме інтересам дитини, або відповідач ухиляється від надання згоди на виїзд дитини за кордон, здійснюючи свої батьківські права всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог визначених п. 4 Правил, нотаріально посвідчена згода другого з батьків повинна містити дані про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

В матеріалах справи наявний письмовий лист адресований відповідачу, яким позивач повідомляла відповідача про необхідність надання згоди на виїзд дитини за кордон. Однак зазначений лист не містить даних про державу прямування, відповідний часовий проміжок та умови перебування у цій державі дитини.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, позивачем не наведено та доказів на їх підтвердження не надано.

При цьому встановлені судом обставини справи свідчать про те, що позивачем пред'явлений даний позов щодо дій чи бездіяльності відповідача, які, як припускає позивач, будуть мати місце в подальшому та призведуть до порушення інтересів дитини, тобто, фактично позов спрямовано на охорону прав та інтересів, що має на меті запобігти їх порушенню.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, захист прав здійснюється виключно у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на викладене, зважаючи на недоведеність та передчасність позовних вимог, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статями 12, 13, 81, 89, 141, 264, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 /адреса: АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: НОМЕР_2/, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2, до ОСОБА_3 /адреса: АДРЕСА_2; ідентифікаційний код: НОМЕР_3/, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Лазаренко