ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 665/1651/18 Головуючий в І інстанції: Березніков О.В.
Номер провадження: №22-ц/819/898/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2019 року, у складі судді Березнікова О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В :

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати її власником 1/2 частини трактору колісного марки ЮМЗ-6Л, 1984 року, двигун НОМЕР_6, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , який зареєстровано на ОСОБА_2 , та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного трактора в розмірі 56000,00грн.

Позов обґрунтований наступним.

З квітня 2005 року по лютий 2018 року вона (тобто позивач) перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У вказаний період вона була офіційно працевлаштована та щомісячно отримувала заробітну плату. У період шлюбу ними за спільні кошти було придбано вказаний трактор, право власності на який зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 . Отже трактор є об`єктом спільної сумісної власності і при його поділі слід виходити з рівності часток подружжя в спільному майні. На її пропозицію здійснити добровільний поділ майна відповідач відмовився. Тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Згідно інформації з мережі Інтернет приблизна вартість вказаного трактору становить 112000,00грн. Виходячи із вищевикладеного, того, що трактор є неподільною річчю, посилаючись на ст.ст.358 та 364 ЦК України просила задовольнити позов.

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи й порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про те, що ще в період шлюбу, а саме 06 листопада 2017 року, був укладений договір купівлі-продажу вказаного трактора шляхом видачі на ім`я іншої особи довіреності на право керування ним. Також вказала, що суд в порушення процесуального закону прийняв як докази продажу спірного трактора копії розписки про отримання коштів та довіреності, належним чином не завірених, без огляду їх оригіналів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.04.2005 року (а.с.7).

За копією долученого при апеляційному розгляді справи рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 29.03.2019 року (у справі №665/232/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу), яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

За вказаним рішенням позивач зазначала, що подружні стосунки припинені з січня 2018 року. Суд же у своєму рішенні встановив, що на теперішній час сторони шлюбних стосунків не підтримують.

При розгляді справи в апеляційному суді жодна із сторін не заперечує проти того, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з січня 2018 року.

Згідно витребуваної судом інформації з Головного управління Держпродспоживслужби в Херсонській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 21.02.2019 року за №10/736 ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) по автоматизованій електронно-обліковій системі "АгроТех" в Херсонській області було зареєстровано та знято з обліку трактор колісний марки ЮМЗ-6Л 1984 року випуску, заводський номер НОМЕР_3 , свідоцтво НОМЕР_4 , дата реєстрації 16.05.2014 року, дата зняття з обліку 13.11.2018 року. На теперішній час вказаний трактор зареєстровано за ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_5 , дата реєстрації 16.11.2018 року (а.с.47).

Відповідно до копії розписки, наданої відповідачем ОСОБА_2 , у ній зазначено таке: ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_3 в сумі 1700 доларів США за проданий ним (тобто ОСОБА_2 ) 06.11.2017 року трактор ЮМЗ-6Л, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1984 року випуску, заводський номер НОМЕР_3 ; передані документи та видана довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за №2121. Розписка підписана ОСОБА_2 06.11.2017 року (а.с.34).

Згідно Повному витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 17.01.2019 року - 06.11.2017 року відповідач ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 ; майно: транспортний засіб, номер державної реєстрації НОМЕР_1 ; опис: трактор колісний марки ЮМЗ-6Л, 1984 року впуску, двигун НОМЕР_6; реєстратор: Чаплинська державна нотаріальна контора (а.с.35).

Сторони визнали, що вказана довіреність містила повноваження на продаж трактора.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на ст.ст.65,69, 70 СК України та ст.ст.346 і 369 ЦК України, виходив з того, що спірний трактор, який було придбано сторонами під час перебування їх у шлюбі, також під час перебування сторін у шлюбі, а саме 06 листопада 2017 року, було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу, викладеного у формі розписки, та отримано за нього грошові кошти в розмірі 1700 доларів США, також виходив з того, що на даний час власником вказаного трактору є вказана особа - ОСОБА_3 .

Апеляційний суд в основному погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу (п.1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3); житло та земельна ділянка, набуті внаслідок приватизації (п.п.4 і 5).

За ч.ч.2-5 вказаної норми закону особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч.2); премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (ч.2); кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч.3); страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч.5); суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6).

З іншого боку, згідно ст.60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Згідно зі ст.ст.69, 70 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.69); у разі поділу цього майна їх частки є рівними (ст.70).

Отже, закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Відповідачем не заперечується той факт, що спірний трактор набуто під час шлюбу і він є об`єктом права спільної сумісної власності.

Судом встановлено і це сторонами не заперечується, що спірний трактор є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Положення ст.365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються ст.364 ЦК України.

З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6 - 2925 цс 15.

За ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За положеннями ст.364 ЦК України:

--- співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1);

--- якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2);

--- у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3);

--- договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4).

У своїй постанові від 20.06.2019 року у справі № 348/983/16 Верховним Судом зроблено наступний висновок щодо застосування відповідних норм права:

--- поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України);

--- вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє;

--- у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У цій справі предметом позову по суті є стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини трактора.

Встановлено та сторонами не заперечується, що є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі; вказаним трактором користується інша особа, яка наразі є його власником.

Однак ним (відповідачем) позов заперечується з тієї підстави, і з цим погодився суд першої інстанції, що під час перебування сторонами у шлюбі, а саме 06 листопада 2017 року, трактор було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу, викладеного у формі розписки, та отримано за нього грошові кошти в розмірі 1700 доларів США, які було витрачено на сімейні потреби.

Перш за все слід зазначити, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірний трактор було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу, викладеного у формі розписки.

Як передбачено ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Відносини з приводу купівлі-продажу тракторів регулюються загальними положеннями ЦК України та іншими нормативно-правовими актами (Порядком відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009 року №694, та Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим техніки, інших механізмів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року №1200).

Вказаними Правилами визначено процедуру придбання/відчуження, зокрема, тракторів: необхідність оформлення договору купівлі-продажу, зняття трактора з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію, реєстрація та зняття з обліку машин проводяться державними інспекціями сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах.

Таким чином, відчуженню та реєстрації підлягає лише правомірно придбаний трактор, при цьому перед відчуженням автомобіль має бути знятий з обліку. Вказані приписи є істотними умовами угоди щодо відчуження трактора.

З іншого боку, за ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За ч.1 ст.237 вказаного Кодексу представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими.

Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладання договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-688цс15.

Таким чином, як вже зазначено, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірний трактор було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу від 06.11.2017 року, викладеного у формі розписки.

Проте, продаж трактора все ж таки відбувся і його було зареєстровано за ОСОБА_3 16.11.2018 року.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що зазначений трактор він купив 06.11.2017 року у сторін за 1700 доларів США. Оскільки на момент купівлі в нього не було коштів на перереєстрацію трактору, вони вирішили обійтися оформленням довіреності з правом продажу, розписку про передачу коштів та продажу трактора вони писали в офісі ОСОБА_1 під її диктовку. Після того позивачка сказала своєму чоловікові - ОСОБА_2 , щоб вони пішли до банку та перевірили справжність купюр, що вони разом з відповідачем і зробили. В банку перерахували гроші, сплативши за цю послугу відповідну суму і тільки після того відбулася передача коштів в сумі 1700 доларів США за проданий трактор. Після чого на нього (свідка) та його дружину було оформлено відповідну довіреність.

Отже, на думку апеляційного суду, є підстави вважати, що сплачені 06.11.2017 року 1700 доларів США мають ознаки авансу в розмірі 100% вартості трактора в підтвердження купівлі ОСОБА_3 у сторін трактора.

Таким чином, обставини, які зазначені в розписці на а.с.34, підтверджуються і покупцем ОСОБА_3 (він дав пояснення як свідок), і продавцем ОСОБА_2 , а також підтверджуються наданою ОСОБА_3 довіреністю з правом продажу трактора та належним оформленням остаточно покупцем права власності на трактор.

При цьому слід враховувати таке.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки. При цьому участь третіх осіб у справі є опосередкованою формою захисту їх прав та інтересів, що пов`язані зі спірними правовідносинами, оскільки за результатом вирішення спору у сторін виникнуть права та обов`язки, а у третіх осіб судове рішення може бути лише підставою для цього.

За положеннями ст.53 вказаного Кодексу:

--- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (ч.1);

--- якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (ч.3).

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.13, 53, п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України не роз`яснив позивачу чи відповідачу право на подачу заяви про залучення ОСОБА_3 до участі у справі, також суд самостійно не залучив вказану особу до участі у справі, хоча оскаржене рішення може стосуватися його прав та інтересів.

Суд апеляційної інстанції за процесуальним законодавством на стадії апеляційного розгляду позбавлений можливості залучати до участі у справі осіб, які не приймали участі у справі в суді першої інстанції.

За ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, коло залучених до участі у справі осіб (позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 ) не дозволяє встановити обставини справи, які є обов`язковими для осіб, які не залучені до участі у цій справі (тобто для покупця спірного трактора ОСОБА_3 ).

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням залучених до участі у справі осіб позивачем належними доказами не доведено обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і які заперечуються відповідачем і самим ОСОБА_3 (що на момент подання позову кошти за нього подружжя ОСОБА_2 не отримали).

Отже, у справі доведено, що кошти за продаж спірного трактора сторони отримали 06.11.2017 року, ще перебуваючи у шлюбі, і потратили їх на сім`ю, що не спростовано позивачем.

Також, погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд враховує й таке.

Сторонами підтверджується, що позивач є професійним адвокатом, внесена до Єдиного Реєстру адвокатів України, № Свідоцтва: 000088, дата видачі свідоцтва: 28/2/2017, Свідоцтво видано Радою адвокатів Херсонської області.

При поданні позову позивачем на підтвердження вартості спірного трактора надано скріншот сайту (а.с.8), в якому вказується вартість тотожного трактора в 112400,00грн (4000 доларів США).

Однак, апеляційний суд вважає, що вказаний доказ є неналежним, оскільки згідно опису виставлений на продаж трактор є новіший за спірний (а саме 1986 року випуску), також іншою є його модель (ЮМЗ 6КЛ).

Тобто, позивач, яка є професійним адвокатом, в суді першої інстанції надала на підтвердження вартості спірного трактора вказаний доказ, який є неналежним, а тому нею не доведено дійсну вартість спірного трактора. При апеляційному розгляді справи з огляду на неповажність причини неподання доказів в суді першої інстанції судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про долучення до справи в якості доказів на підтвердження вартості спірного трактора скріншоти з двох сайтів з зазначенням вартості тракторів ЮМЗ 6, 1984 року випуску (відповідно 124224,00грн та 85200,00грн). Вказані докази згідно з ч.8 ст.83 ЦПК України до розгляду судом прийняті не були.

Також апеляційний суд враховує і ту обставину, що, як зазначили і позивач і представник відповідача, покупець ОСОБА_3 є незнайомою для сторін особою, раніше вони його не знали. Тобто, вказане заперечує фіктивність угоди купівлі-продажу трактора.

При апеляційному розгляді справи позивач зазначила, що довіреність була надана покупцю не для продажу трактора, а для того, щоб він зміг його відремонтувати, про що було з ним домовлено, для чого його потрібно було перегнати в інше місце. Однак вона не змогла пояснити необхідність видання довіреності саме для ремонту трактора, а також чому в довіреності було надано і право продажу трактора. Також вона зазначила, що їй було відмовлено в наданні копії договору відчуження спірного трактора при оформленні ОСОБА_3 свого права на трактор для доведення його вартості, однак вона не заявляла в суді першої інстанції клопотання про витребування вказаного договору судом.

При апеляційному розгляді справи позивач та представник відповідача наполягали на своїй оцінці вартості трактора, позивач вказувала, що після купівлі ними трактора (при цьому вона не знає за яку ціну він був ними куплений) вони його відремонтували та замінили колеса, а тому його вартість була більшою ніж 1700 доларів США, і дійсно складала від 85200,00грн до 124224,00грн. Представник же відповідача наполягав на тому, що при продажі трактора з огляду на його стан та рік випуску подружжя з покупцем узгодили його ціну, а саме 1700,00 доларів США.

Отже, апеляційний суд вважає, що позивачем також не доведено належними доказами вартість трактора, грошову компенсацію 1/2 частини вартості якого вона вимагає від відповідача.

Таким чином, підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що, з одного боку, позивачем належними доказами не доведено вартість спірного трактора на час розгляду справи, а, з іншого боку, не спростовано ті обставини, на які посилається відповідач і які суд вважав доведеними, а саме, що кошти за продаж спірного трактора сторони отримали 06.11.2017 року, ще перебуваючи у шлюбі, і потратили їх на сім`ю.

Вказані обставини є самостійними підставами для відмови в позові.

А тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в основному правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання скаржника на помилковість висновку суду першої інстанції про укладання 06.11.2017 року договору купівлі-продажу спірного трактора шляхом видачі на ім`я іншої особи довіреності на право керування ним, а також на незаконність прийняття судом першої інстанції в якості доказів продажу спірного трактора копії розписки про отримання коштів та довіреності, належним чином не завірених, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не містять в собі підстави для скасування рішення. Дійсно, як вже зазначено апеляційним судом, вказане посилання суду першої інстанції є помилковим, однак це жодним чином не впливає на правильність рішення суду щодо відмови в задоволенні позову за необґрунтованістю. Щодо розписки про отримання коштів, то зазначені в ній факти підтверджені в судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_3 Сам же факт наявності довіреності жодною зі сторін не заперечується та підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 17.01.2019 року.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно ст.133 вказаного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1). До останніх належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3).

За положеннями ст.137 вказаного Кодексу:

--- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1);

--- за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2);

--- для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3);

--- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4);

--- у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5);

--- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

Відповідно до ст.141 вказаного Кодексу ("Розподіл судових витрат між сторонами"):

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

Згідно з положеннями ст.135 ЦПК України:

--- сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (ч.5);

--- у разі невнесення у визначений судом строк коштів для забезпечення витрат на професійну правничу допомогу суд за клопотанням відповідача має право залишити позов без розгляду (ч.6);

--- у випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми позивачу, а у випадку відмови у позові, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду - про відшкодування за її рахунок витрат відповідача повністю або частково, в порядку, передбаченому ст.ст.141, 142 цього Кодексу. Невикористана частина внесеної позивачем суми повертається позивачу не пізніше 5 днів з дня вирішення питань, зазначених у цій частині, про що суд постановляє ухвалу (ч.7).

При розгляді цієї справи в суді першої інстанції інтереси відповідача ОСОБА_2 представляв адвокат Кушнеренко Ігор Вікторович на підставі Договору про надання правової допомоги № б/н від 17.12.2018 року (а.с.27-29), ордеру №79786 від 21.01.2019 року (а.с.31).

За положеннями вказаного Договору єдиною винагородою є гонорар, який встановлено п.1 Додатку (п.3.1.).

Відповідач ОСОБА_2 сплатив адвокату Кушнеренку І.В. за надання професійної правничої допомоги 4000,00грн.

Матеріали справи містять Звіт від 18.07.2019 року адвоката до договору про надання правової допомоги від 17.12.2018 року. В ньому визначено, що сума гонорару становить 4000,00грн, в перелік послуг входить: зустріч з клієнтом, роз`яснення, ознайомлення з апеляційною скаргою тощо (2 години) - 1100,00грн, аналіз доводів скарги та підготовка участі в суді (1 год. 30 хв.) - 1900,00грн, передоплата за участь у суді - 1000,00грн.

Згідно журналів судових засідань тривалість судових засідань у цій справі, в яких брав участь адвокат відповідача, складає 3 год 04 хв у двох судових засіданнях 21.01.2019р та 06.03.2019р (відповідно 1 год. 50 хв та 1 год. 14 хв) (а.с.39, 51-56).

На етапі апеляційного перегляду справи до розгляду справи апеляційним судом вказаним адвокатом витрачено, як ним зазначено, 3 год. 30 хв.

Апеляційний суд вважає, що з огляду на складність справи, її тривалість, того, яке вона має значення для сторін, обсягу наданих адвокатом Кушнеренком І.В. послуг та виконаних робіт, та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та послуг, розмір витрат на оплату послуг адвоката в 4000,00грн є неспівмірним та не відповідає положенню ч.4 ст.137 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що достатнім та необхідним для цієї справи є розмір витрат на оплату послуг адвоката в 2000,00грн, які й підлягають стягненню з позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, в розмірі 2000,00грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 25 липня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська