У Х В А Л А

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 203/1307/18

провадження № 61-6061ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу Головного Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2018 року та постанову Дніпровськогоапеляційного суду від 5 березня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Головне Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України, про зобов'язання відшкодувати шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій посилався на те, що 7 серпня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2016 року, що набрав законної сили, його було виправдано.

Виходячи з вказаного вироку, повідомлена йому підозра є незаконною. Внаслідок упередженого ставлення до нього працівників прокуратури та пов'язаного з цим кримінального переслідування було порушено його конституційні права на недоторканість, свободу пересування та зміну місця проживання. Органи слідства та прокуратури в супереч вимогам кримінально-процесуального законодавства незаконно та безпідставно намагались змінити йому запобіжний захід в виді особистого зобов'язання на домашній арешт, відсторони від займаної посади спеціаліста відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вимагали від керівництва його звільнення, чим спонукали його до переведення до Новомосковського міськрайонного відділу та створили незручності в добиранні до міста роботи та додаткові витрати на транспортні розходи.

Вказані незаконні дії, кримінальне переслідування викликали моральні страждання. Крім того, моральні страждання та переживання він переніс в спілкуванні з рідними, знайомими та колегами по роботі. Він повинен був виправдовуватись, пояснювати та переконувати їх в своїй невинуватості. Для здійснення свого захисту та доказування своєї невинуватості він був вимушений звернутись за правовою допомогою та оплачувати послуги адвоката.

За час перебування під слідством та судом в період з 7 серпня 2015 року по 22 грудня 2016 року він поніс витрати в сумі 20 000 грн на оплату послу адвоката, транспортні витрати, пов'язані з поїздками до нового місця роботи в сумі 5 000 грн. Спричинену моральну шкоду оцінює в розмірі 150 000 грн.

В зв'язку з цим, посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 згідно уточненої заяви просив визначити розмір завданої йому матеріальної та моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2018 року, залишену без змін постановою Дніпровськогоапеляційного суду від 5 березня 2019 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено визначити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, в розмірі 100 000 грн; в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що враховуючи характер порушення, глибину душевних страждань заявника, розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодування заявнику, судом визначається в сумі 100 000 грн.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що заявником ОСОБА_1 обрано вірний спосіб захисту, оскільки він звернувся із заявою та посилався саме на порядок визначення розміру шкоди, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який фактично є безспірним.

Не погоджуючись з рішеннями судів, Головне Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській областізвернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2018 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного випровадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, зокрема малозначними можуть бути визнані справи незначної складності. Відповідно до положень ЦПК України апеляційний суд наділений повноваженнями суду першої інстанції при ухваленні рішення. Ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, тому апеляційний суд мав право визнати вказану справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (Zubac v. Croatia від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа повинна бути визнана малозначною, як справа незначної складності, відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України, тому підстав для відкриття провадження у вказаній справі на підставі частини третьої статті 389 ЦПК України не вбачається.

Крім того, судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки прокурором подано касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, яка в силу цього є малозначною, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Підстави для застосування частини першої статті 411 та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській областіна ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2018 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Головне Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України, про зобов'язання відшкодувати шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко