Справа № 450/1665/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1188/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, з участю третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області, ОСОБА_6 про визнання права на спадщину,-

встановила:

В червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4, з участю третьої особи Пустомитівської державної нотаріальної контори, просив визнати його заяву від 24.01.1995 року про відмову від спадщини недійсною, встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_7, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8, визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення, визнати за ним право власності на 1/2 чистину житлового будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_9 вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_7, який був власником житлового будинку АДРЕСА_1. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав у спірному будинку, проте 24 січня 1995 року подав до Пустомитівської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від спадщини.

Вважав, що його заява від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини не відповідає вимогам ЦК Української РСР 1963 року, оскільки подана ним після спливу встановленого законом шестимісячного терміну і після його вступу в управління спадковим майном. Подаючи таку заяву, він помилково вважав цю заяву лише згодою на оформлення спадкових прав матір'ю на 1/2 частини будинку. Свої спадкові права позивач мав намір оформити разом із узаконенням самовільної добудови. Про порушення своїх прав дізнався при зверненні до нотаріальної контори після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, коли йому стало відомо про факт оформлення матір'ю свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок в цілому. Причиною пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права є погіршення його стану здоров'я внаслідок перенесеного інфаркту, що потребувало тривалого періоду реабілітації, та у зв'язку з юридичною необізнаністю він помилявся щодо реального стану свого права власності на спірний будинок.

Справа розглядалась судами різних інстанцій.

Зокрема, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.10.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, поновлено строк позовної давності. Визнано заяву ОСОБА_2 від 24.01.1995р. про відмову від спадщини недійсною, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_8 та посвідчене державним нотаріусом Леон М.В. 24.01.1995р. та реєстраційне посвідчення, видане Львівським ОДКБТІ та ЕО 30.01.1995р. і записане в реєстрову книгу №3 за реєстровим №497.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.08.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

26.04.2016 року справа надійшла до Пустомитівського районного суду Львівської області.

04.07.2016 року суд залучив до участі у справі третю особу ОСОБА_6.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції, позивач ОСОБА_2 з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.05.2017 року, просив поновити строк позовної давності; встановити факт прийняття ним спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_7; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8, видане державним нотаріусом Леон М.В. від 24.01.1995 року за реєстровим номером 1-269; визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення від 30.01.1995 року, видане ЛОДКБТІ та ЕО за реєстровим № 497 в книзі № 3; визнати недійсним договір дарування земельних ділянок № 1 кадастровий № НОМЕР_1 та № 2 кадастровий № НОМЕР_3, загальною площею 0,1711 га, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Леськів Г.М. за реєстровим № 438, визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 01.06.2000 року та зареєстрований в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю; визнати за ним право власності на 3/8 житлового будинку АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями і спорудами; визнати за ним право власності на 3/8 частки земельних ділянок № 1 кадастровий № НОМЕР_1 та № 2 кадастровий НОМЕР_3 загальною площею 0,1711 га та зареєструвати.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька ОСОБА_7.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24.01.1995 р. державним нотаріусом Леон М.В., яке зареєстроване у реєстрі за № І-269 на ім"я ОСОБА_8.

Визнано частково недійсним реєстраційне посвідчення від 30.01.1995 р., видане ЛОУЛМБТІ на ім"я ОСОБА_8, яке зареєстроване за №497 в реєстровій книзі №3.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 на ім"я ОСОБА_8, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №192.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки №1 кадастровий номер НОМЕР_1 та земельної ділянки №2 кадастровий номер НОМЕР_3 загальною площею 0,1711 га, посвідчений 18.10.2005 р. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Леськів Г.М., який зареєстрований в реєстрі за №438.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 365,40 грн. судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.07.2014 р., у виді арешту на майно - скасовано.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному встановленні обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності позивач не пропустив.

Зокрема, покликається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав, а підстав для його поновлення немає, оскільки протягом 1995-2014 років позивач був учасником цивільно-правових відносин, пов'язаних із спадкуванням мамою після смерті батька спадкового майна, відтак мав можливість реалізувати своє право на захист інтересів в судовому порядку.

Твердження позивач про те, що він дізнався про прийняття його матір»ю у власність спірного будинку аж після смерті матері, а саме в кінці 2010 року не відповідає дійсності, оскільки давав добровільно згоду до нотаріальної контори про те, що пропустив строк на прийняття спадщини, де зазначив, що в суд звертатись не буде. З пояснень ОСОБА_2 у справі № 1316/4940/12 слідує, що він знав про те, що мати оформила на себе будинок.

Звертає увагу на те, що вирішуючи питання позовної давності, суд першої інстанції посилався на стан здоров»я позивача, однак не взяв до уваги те, що починаючи з 2006 року по 2012 рік позивач самостійно неодноразово звертався в суд з позовами різних категорій, зокрема і про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, який за заявою останнього залишений без розгляду.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями і спорудами є спільною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (батьків позивача), частки кожного з яких на цей будинок є рівними та відповідають 1/2 ідеальній частці.

ОСОБА_8 24.01.1995 року подала до Пустомитівської державної нотаріальної контори заяву про те, що на частку в спільному майні подружжя не претендує (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_7), відтак після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки спадщина, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року була прийнята до 1 січня 2004 року, суд першої інстанції зазначив, що спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_8, сини ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_12

Заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_7 до Пустомитівської нотаріальної контори, ОСОБА_8 подала 24.01.1995 року, вказавши, що інших спадкоємців немає, при цьому інші спадкоємці подали заяви, якими ствердили, що ними пропущено строк на прийняття спадщини і на спадщину не претендують.

Поряд з цим, спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а з заявою про відмову від неї в Пустомитівську державну нотаріальну контору позивач ОСОБА_2 звернувся 24.01.1995 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, тому така заява не свідчить про його відмову від належних йому майнових прав на спірне майно.

Більше того, своїми фактичними діями, шляхом вступу в управління спадковим майном, спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняли в рівних частинах ОСОБА_8 та ОСОБА_2

Зазначені обставини стали підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8, виданого державним нотаріусом Леон М.В. від 24.01.1995 року за реєстровим номером 1-269, в частині 1/2 ідеальної частки та частково недійсним реєстраційного посвідчення від 20.01.1995 року, виданого ЛОДКБТІ та ЕО на ім'я ОСОБА_8 за реєстровим № 497 в книзі № 3, оскільки видані без врахування спадкових прав ОСОБА_2

Крім цього, виходячи з належності житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт.Щирець Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_2 та ОСОБА_8, суд першої інстанції зробив висновок, що приватизація спірної земельної ділянки одноособово ОСОБА_8 суперечить вимогам закону, тому подальше розпорядження земельною ділянкою шляхом укладення договору дарування є незаконним.

21.10.2005 року ОСОБА_8 склала заповіт, за яким все своє майно, яке належало їй на момент смерті заповіла синові ОСОБА_4.

Будучи непрацездатним на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, позивач ОСОБА_2 має право на обов'язкову частку в спадщині.

При спадкуванні за законом позивач мав би право успадкувати 1/3 ідеальну частку від 1/2 ідеальної частки в спадковому майні, що належала ОСОБА_8, а у зв'язку з наявністю заповіту на ім'я ОСОБА_4, частка позивача зменшується до 1/6 ідеальної частки від 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1, тобто становить 1/12 ідеальну частку в цілому будинковолодінні.

Таким чином, частка позивача в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 становить:1/4 ідеальна частка, що успадкована після смерті батька ОСОБА_7 та 1/12 ідеальна частка, що успадкована у вигляді обов'язкової частки в спадщині після смерті матері ОСОБА_8 (разом 4/12 або 1/3 ідеальна частка) та 1/4 ідеальна частка, право на спадщину на яку позивач може реалізувати через отримання нотаріального свідоцтва про право на спадщину. При цьому, частка відповідача ОСОБА_4 в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1, що належить йому за заповітом після смерті матері ОСОБА_8, відповідає 5/12 ідеальним часткам.

Відповідно до ст. 75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Разом з цим, врахувавши стан здоров'я позивача, який у 2004 році переніс інфаркт, внаслідок чого неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується даними медичної книжки ОСОБА_2, подання позовної заяви про визнання права на спадщину до суду 23.06.2014 року, після винесення рішення, яким встановлено неналежність способу захисту порушеного права та те, що про порушення свого права ОСОБА_2 довідався після смерті матері ОСОБА_8 при зверненні до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини 29.01.2011 року, коли довідався про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 на весь будинок, суд прийшов висновку, про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду, а відповідач ОСОБА_4 не погоджується з таким лише в частині висновку суду щодо відсутності пропуску позовної давності при зверненні до суду, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення суду в іншій частині не перевіряє.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Разом з цим, згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Статтями 529, 530 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року, відмова від спадщини на користь інших, закликаних до спадкування спадкоємців, допускається лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Судом установлено, що ОСОБА_7 на підставі договору забудови від 15 серпня 1961 року та акта про закінчення будівництва від 30 січня 1974 року був власником житлового будинку та приналежних до нього будівель по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

24 січня 1995 року державний нотаріус Пустомитівської державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_8 Спадкове майно складається з житлового будинку та приналежних до нього будівель, які знаходяться по АДРЕСА_1.

21 жовтня 2005 року ОСОБА_8 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла синові ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла.

Із копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_2, який належить до першої черги спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з довідкою Щирецької селищної ради № 1567 на день смерті ОСОБА_7 у спірному будинку проживали і були зареєстровані його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_2

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку про те, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки на момент смерті батька проживав у спірному будинку, отже, вважається таким, що вступив в управління і володіння спадковим майном.

Звертаючись з позовною заявою, позивач покликався на те, що після смерті батька ОСОБА_7 спадщину в рівних частинах прийняли він та його матір ОСОБА_8 за фактом проживання у спірному будинку і вступу в управління спадковим майном, а інші спадкоємці - відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пропустили строк на прийняття спадщини та не прийняли таку, звертав увагу на допущені порушення при реєстрації правовстановлюючих документів на відповідні об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_6. ОСОБА_9 подав в червні 2014 року та просив його задовольнити.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач в силу вимог ст. 12 ЦПК України повинен довести правову та фактичну підстави своїх вимог.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору, а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

В свою чергу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для висновку про те, чи позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб'єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чи не зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Разом з цим, згідно із п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Позивач фактично не погоджується із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.01.1995 року, за яким спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_8, що в подальшому стало підставою для укладення заповіту та договору дарування.

Таким чином, у справі що переглядається застосуванню підлягають статті 71, 76 ЦК УРСР 1963 року за якими загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР).

Уточнюючи позовні вимоги позивач ОСОБА_2 вказує, що довідався про порушення свого права після смерті матері ОСОБА_8, коли взнав про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом мамою на весь будинок, при зверненні до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини 29.01.2011 року.

Суд першої інстанції встановив, що позивач звертався 28.12.2012 року з позовом до відповідача ОСОБА_4, третьої особи Львівської державної нотаріальної контори про перерозподіл спадщини, що не заперечує і сторона відповідача, при цьому обґрунтовував позовні вимоги, в тому числі наявністю Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.1995 року на ім»я мами ОСОБА_8 (справа № 1316/4940/12).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.02.2014 року позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав обрання для захисту своїх порушених прав способу, не передбаченого діючим законодавством.

В подальшому, 23.06.2014 року позивач звернувся з позовом, який розглядається в межах даної справи.

Доводи апелянта про те, що позивач знав про порушення свого права щодо поділу спадкового майна ОСОБА_7 починаючи з 1995 року, не зпідтверджується належними доказами, оскільки з оглянутої судом цивільної справи № 2-1316/340/11, позивачем у якій є ОСОБА_2, предметом спірних правовідносин було право власності на добудову (самочинне будівництво) до будинку № 23 по вул. Б.Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, при цьому матеріали справи не містять інформацію про те, що позивачу ОСОБА_2 було відомо про наявність Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.1995 року на ім»я мами ОСОБА_8

Таким чином, районний суд обґрунтовано прийшов висновку, що про порушення свого права ОСОБА_2 довідався після смерті матері ОСОБА_8 при зверненні до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини 29.01.2011 року, коли довідався про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом мамою ОСОБА_8 на весь будинок, тому порушене право позивача підлягає захисту, а доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Будь яких доводів по суті пред'явлених вимог та на спростування відповідних висновків суду відповідач ОСОБА_4 не зазначив.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк