Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 591/6175/14-ц

провадження № 61-24845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, інтереси якого представляє прокуратура м. Суми та ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі - публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

треті особи: приватний нотаріус Сумського міського окружного нотаріального округу Ворошина Лариса Вікторівна, служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Зарічного районного суду м. Суми в складі судді Кривцової Г. В. від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області в складі суддів: Бойка В. Б., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С., від 22 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання зняти заборону відчуження нерухомого майна.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

З урахуванням уточнених вимог позивачі зазначали, що 09 липня 2007 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 (іпотекодавці) та банком було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Указаний договір укладено на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_9 за кредитним договором від 06 липня 2007 року, за яким останній отримав у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 30 000 доларів США.

Позивачами указано, що обставини укладення спірного договору іпотеки безпосередньо впливають на права малолітньої дитини - ОСОБА_4 Крім того, позивачі зазначали, що у ОСОБА_6 не виникло будь-яких боргових зобов'язань перед банком, а укладення спірного іпотечного договору відбулось без ознайомлення останнього з кредитним договором.

Посилаючись на зазначене, позивачі просили визнати факт відсутності зобов'язань позивачів, визнати недійсним спірний договір іпотеки від 09 липня 2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ПАТ «Райффайзен банк Аваль», треті особи: приватний нотаріус Сумського міського окружного нотаріального округу Ворошина Л. В., служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання факту відсутності зобов'язання та визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що особи, які укладають правочини, які впливають, зокрема, на права дитини, повинні діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від них таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною. Судом зауважено, що іпотекодавець ОСОБА_5 під час укладення оспореного договору іпотеки свідомо повідомляла банк про відсутність у неї неповнолітніх дітей, на права яких може вплинути даний правочин.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, відхилено. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Скаржником зазначено. Що банку було відомо про проживання малолітнього ОСОБА_4 у спірній квартирі, у зв'язку із чим для укладення такого договору було необхідним отримання дозволу органу опіки та піклування, відсутність якого дає підстави для визнання недійсним договору іпотеки. На думку скаржника банк має право укладати договір іпотеки виключно з боржником, а не з іншими особами, що також є порушенням вимог чинного законодавства. Також зазначено, що банком було відступлено право вимоги за спірним кредитом та іпотечним договором новому кредитору, що, на думку скаржника, вчинено з порушенням закону.

Доводи інших учасників справи

У травні 2017 року представник публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Пенківська К. В., подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 06 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір №014/9809/82/75292, відповідно до якого останньому було надано 30 000 доларів США, зі сплатою 13,5% річних, стоком до 06 липня 2017 року.

Відповідно до іпотечного договору від 09 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5, ОСОБА_6, на забезпечення вимог банку за кредитним договором №014/9809/82/75292 від 06 липня 2007 року, передано квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 50,5 кв.м, загальною площею 79,3 кв.м, що належить на прав спільної часткової власності: ОСОБА_5 - 3/4 частини та ОСОБА_6 - 1/4 частини.

На час укладення договору іпотеки від 09 липня 2007 року ОСОБА_4 було 6 років.

Будь-якого іншого житла, у якому ОСОБА_5 могла постійно чи тимчасово проживати із малолітнім сином немає.

Спірна квартира є місцем проживання ОСОБА_4 з моменту народження.

Разом з тим, 03 липня 2007 року під час укладення договору ОСОБА_5 в анкеті поручителя зазначила, що вона не має неповнолітніх дітей та інших утриманців, і дані відомості ОСОБА_5 свідомо надала банку, поставивши свій підпис.

Згідно довідки ТОВ «Сумикомунтранс» від 06 червня 2007 року, яка була подана до банку на час укладення кредитного та іпотечного договорів іпотекодавцями не було зазначено про наявність неповнолітніх дітей, проживаючих за місцезнаходженням предмету іпотеки, а зазначено лише про основного наймача ОСОБА_5 та піднаймача ОСОБА_9

Указано, що ОСОБА_5 на надала належних та допустимих доказів того, що анкета і довідка є підробленими.

ОСОБА_5 наполягала, що під час укладення іпотечного договору вона повідомляла банку і нотаріусу інформацію про проживання малолітньої дитини в квартирі, що передавалась в іпотеку, однак будь-яких доказів таких обставин не надано.

ОСОБА_5 не спростувала того, що вона свідомо вказала а анкеті інформацію про відсутність у неї неповнолітніх дітей.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, шляхом продажу на прилюдних торгах, в рахунок стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 293 306,33 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 лютого 2013 року у справі № 1805/10996/2012 відмовлено ОСОБА_5, ОСОБА_6 у позові до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Ворошина Л. В., про визнання правочину недійсним.

Указаним рішенням було, зокрема, встановлено, що на час посвідчення правочину приватний нотаріус керувалася інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 20/5, із змінами і доповненнями, та при посвідченні оспорюваного договору діяла відповідно до вимог законодавства. Спірний договір іпотеки від 09 липня 2007 року укладений на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 06 липня 2007 року. При укладенні оспореного договору іпотеки іпотекодавцями була надана довідка про склад сім'ї, в якій не було зазначено відомостей про проживання в спірній квартирі малолітнього ОСОБА_4

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1024цс16 від 22 червня 2016 року.

Підстав для відступу від указаних висновків учасниками справи не наведено.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що неправдиве повідомлення матір'ю малолітнього ОСОБА_4, яка є одночасно законними представником неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передано в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а також врахувавши, що спірний договір іпотеки укладено із дотримання вимог чинного законодавства і такий договір прав іпотекодавця ОСОБА_6 не порушує, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, змістом оспореного договору, обставинами, які установлені у судових рішеннях, які набрали законної сили і якими установлено законність укладення спірного договору іпотеки, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право укладати договір іпотеки виключно з боржником, а не з іншими особами не узгоджуються із вимогами чинного законодавства, яким врегульовані підстави та порядок укладення іпотечних договорів.

Є безпідставними також доводи касаційної скарги, згідно з якими скаржник вважає незаконним відчуження банком права вимоги за спірним договором іншому кредитору, оскільки таке відчуження не є предметом розгляду у даній справі.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв