Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

місто Київ

справа № 748/3603/15-ц

провадження № 61-10062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,

третя особа - Новозаводська районна у м. Чернігові рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Кузюри Л. В., Євстафіїва О. К.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у грудні 2015 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у подальшому уточненим, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2007 року (б/н) у сумі 8 161, 65 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 08 серпня 2007 року (б/н) ОСОБА_5 отримала кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно з умовами договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, зобов`язання за договором залишились невиконаними. Її спадкоємцями першої черги є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку та відповідно до вимог статті 1282 ЦК України мають сплатити заборгованість у розмірі, що відповідає частці кожного у спадщині.

Стислий виклад заперечень відповідачів та третьої особи

Законні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , піклувальник ОСОБА_6 та опікун ОСОБА_4 , позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, оскільки про кредит їм не було відомо та майно у спадкодавця відсутнє.

Представник ОСОБА_3 також зазначив, що банк не довів факту укладення кредитного договору з ОСОБА_5 08 серпня 2007 року, так як такого договору не існує, відповідно до умов та правил надання банківських послуг форма договору складається з заяви, пам`ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг та тарифів, що не було в повній мірі надано представником позивача, процентна ставка у наданому розрахунку є завищеною, а вартість спадкового майна дорівнює нулю, оскільки є постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Представник третьої особи вважала, що позов не підлягає задоволенню, оскільки порушує права та законні інтереси малолітньої ОСОБА_3 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що банк не підтвердив належними та допустимими доказами укладання кредитного договору між ним та позичальником 08 серпня 2007 року, оскільки матеріали справи містять заяву на отримання платіжної картки з установленим кредитним лімітом від 28 серпня 2008 року, не надано пам`ятки клієнта до зазначеної заяви. Крім того, відповідно до вимог статті 1282 ЦК України належним способом захисту порушеного права є звернення кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємця, який прийняв спадщину, про стягнення на майно, що було передано спадкоємцю в натурі й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог банку шляхом сплати одноразового платежу. Матеріали справи не містять доказів щодо обсягу спадкового майна, часток майна, які успадковані кожним з спадкоємців та їх вартості, а тому суд позбавлений можливості ухвалити обґрунтоване та законне рішення щодо задоволення вимог кредитора у відношенні кожного із спадкоємців окремо, у розмірі, що відповідає його частці. Відповідач ОСОБА_3 є малолітньою, а тому в силу вимог статті 29 ЦПК України

(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) не наділена цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати відповідачем у справі.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2008 року (б/н) з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 2 040, 41 грн з кожного, з ОСОБА_3 - 4 080, 82 грн, як спадкоємців після смерті ОСОБА_5 .

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір (б/н), за яким на день смерті позичальника існувала кредитна заборгованість. Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту укладання зазначеного кредитного договору є помилковим, оскільки неправильне зазначення дати укладання договору в позовній заяві не може бути підставою для такого висновку.

Апеляційний суд також зробив висновок про дотримання банком правил статті 1281 ЦК України щодо строків звернення із претензією до спадкоємців боржника. Сума кредитної заборгованості є незначною у порівнянні з вартістю успадкованого майна спадкоємцями, а отже стягненню підлягає сума заборгованості за кредитом з врахуванням часток у спадковому майні кожного спадкоємця. Відповідач ОСОБА_3 в силу статті 29 ЦПК України 2004 року не наділена цивільною процесуальною дієздатністю, але вона, як новий боржник, перед кредитором повинна виконувати зобов`язання в межах вартості майна, отриманого в спадщину.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у серпні 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року та залишити в силі рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційним судом неправильно застосовано правила статей 182, 317, 334, 1216, 1216, 1281, 1282, 1296, 1297 ЦК України. Також заявник зазначає, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, зазначивши, що помилка в даті укладення кредитного договору не впливає на обов`язок спадкоємців погашення заборгованості за кредитом спадкодавця. При цьому листи-претензії направляв банк саме за кредитним договором від 08 серпня 2007 року (б/н). Апеляційний суд, на переконання заявника, необґрунтовано задовольнив клопотання банку про долучення доказів, які не були надані до суду першої інстанції без поважних причин. Описова частина оскаржуваного судового рішення не відповідає вимогам процесуального закону.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 17 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого позичальник отримала від банку кредит в сумі 500, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % в місяць на залишок заборгованості та щомісячної комісії в розмірі 1 %, а ОСОБА_5 зобов`язувалась здійснювати платежі в погашення отриманого кредиту.

Кредитний договір укладено шляхом підписання заяви клієнта та ознайомлення клієнта з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, що знаходяться у вільному доступі у мережі Інтернет та разом складають договір про надання банківських послуг. Позичальник ОСОБА_5 була ознайомленою з усіма суттєвими умовами договору, про що свідчить її підпис.

Суд першої інстанції встановив, що дата відкриття рахунку у заяві має незастережені виправлення та не відповідає даті підписання заяви, оскільки зазначається про відкриття рахунку нібито 28 серпня 2007 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_5 померла. Її спадкоємцями першої черги є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами про її прийняття.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 травня 2015 року за № 1281/02-31 державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах підопічної ОСОБА_3 , у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Станом на дату смерті позичальника ОСОБА_5 розмір заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2007 року, наданого банком позичальнику, становив 7 967, 12 грн, заборгованість за відсотками - 194, 53 грн.

Заявляючи позовні вимоги, які неодноразово були уточнені, банк просив стягнути заборгованість за договором від 08 серпня 2007 року.

17 грудня 2014 року банк, в порядку статті 1281 ЦК України, з метою встановлення кола спадкоємців померлої ОСОБА_5 звернувся до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із претензією кредитора.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 29 березня 2015 року до спадкоємців, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , направлено листи-претензії, згідно з якими банк пред`явив свої вимоги щодо повернення заборгованості спадкодавця ОСОБА_5 за кредитним договором від 08 серпня 2007 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

За правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Щодо правонаступництва у цивільних правовідносинах

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Щодо порядку звернення кредитора із претензією (вимогою) до спадкоємців боржника

Така вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. У цьому випадку ПАТ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом кредитора заявити про вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса. Банку не було відмовлено у прийнятті такої вимоги кредитора, зокрема й не було запропоновано звернутись із такою вимогою за місцем відкриття спадкової справи, що свідчить про відсутність порушень прав банку на цьому етапі.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Згідно з пунктом 231 Інструкції нотаріусом ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються, зокрема претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження.

Відповідно до пункту 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, з метою фіксації документальної інформації, необхідної для посвідчення нотаріусом переходу прав спадкодавця до спадкоємців, нотаріус заводить спадкову справу. Спадкова справа на майно та майнові права померлого на території України спадкодавця може бути заведена тільки одна. Спадкова справа заводиться за місцем відкриття спадщини. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцем знаходження спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 ЦК України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого належить ведення конкретної спадкової справи.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, підлягають врахуванню під час застосування наведених норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного Верховний Суд визнає, що вимогу кредитора померлого позичальника пред`явлено вчасно та у спосіб, визначений законодавством.

Щодо порядку задоволення вимог кредитора спадкодавця

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Про право кредитора на захист

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця.

Щодо неукладення ОСОБА_5 кредитного договору від 08 серпня 2007 року

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, банк звернувся до суду з позовом про стягнення із спадкоємців заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2007 року, листи-претензії спадкоємцям також були направлені щодо виконання вимог за кредитним договором від 08 серпня 2007 року. Проте суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, самостійно визначив, що банк звернувся із претензією та позовом у зв`язку з наявністю на момент смерті позичальника заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2008 року, що не підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи, що банк не довів під час розгляду справи, що між ним та ОСОБА_5 виникли правовідносини з кредитного договору від 08 серпня 2007 року, вимоги щодо виконання спадкоємцями зобов`язань за кредитним договором від 28 серпня 2008 року не заявлялись, суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позову.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своїх висновках керується тим, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди були зобов`язані власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Верховний Суд виходить з того, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі, зокрема, як це прямо передбачено статтею 1055 ЦК України, є підставою для висновку про його недійсність.

За правилом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відсутність оригіналу договору та його копії у матеріалах справи, зокрема, позбавляє суди правової можливості у встановлений законом процесуальний спосіб перевірити його на предмет відповідності положенням статті 1055 ЦК України та встановити реальність існування договірних правовідносин за цим договором на умовах, наведених банком у позовній заяві. Пред`явивши позов, який у подальшому уточнювався, позивач не надав оригіналу та копії кредитного договору від 08 серпня 2007 року, що об`єктивно ставить під сумнів підставність заявлення вимог до спадкоємців боржника.

Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Надана банком на підтвердження позовних вимог копія кредитного договору від 28 серпня 2008 року не стосується предмета позову та предмета доказування у цій цивільній справі. Висновки апеляційного суду про те, що неправильне зазначення дати укладання договору в позовній заяві не може бути підставою для висновку про недоведеність факту укладання такого кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки такий реквізит договору, як дата його укладення є тією ознакою, що відрізняє один договір від іншого, відображає період виникнення правовідносин.

Верховний Суд виходив з того, що суд першої інстанції, дійшовши переконання про недоведеність позовних вимог у зв`язку із неподанням належних та допустимих доказів, діяв у межах загальних засад цивільного судочинства та правила про обов`язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року), а тому зробив правильний та обґрунтований висновок про відмову у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, ухвалене із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє опікун ОСОБА_4 , та залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, покладаються на позивача.

Заявник звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року, а тому судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 461, 60 грн (1 218, 00 грн х 120%), підлягають стягненню з банку в дохід держави.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє опікун ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року скасувати, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» в дохід держави судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 461, 60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко