Провадження № 2/201/40/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Солостар» до ОСОБА_1, третя особа: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольців 10», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ТОВ «Солостар» звернулося до суду з зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1, третя особа ОСББ «Добровольців 10» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2017 року було передано для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1).

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що ТОВ «Солостар» є власником багатоквартирного будинку № 10 по пров. Добровольців у місті Дніпрі, у тому числі квартири № 840, на підставі акта оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар» від 15 лютого 2017 року. Не маючи жодних цивільно-правових підстав у вказаній квартирі проживає відповідач, яка вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю не виконала, чим порушує права власника вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном. З урахуванням викладеного позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні належною на праві власності ТОВ «Солостар» квартирою № 840, про пров. Добровольців, буд. 10, у місті Дніпрі шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення (а.с.3-5).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.15).

До суду 12 січня 2018 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.16).

Ухвалою судді Ходаківського М.П. від 15 січня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Солостар» до ОСОБА_1, третя особа: ОСББ «Добровольців 10» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (а.с. 17-18).

У подальшому у судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» (а.с.66).

Розпорядженням в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судових справ у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. (а.с.100)

Справа за указаним позовом згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.101), який ухвалою від 30 липня 2018 року прийняв її до свого провадження (а.с.102).

Представник позивача ТОВ «Солостар» ОСОБА_2 надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.119). Також у матеріалах справи міститься відповідь представника позивача на відзив, у якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1 є власністю ТОВ «Солостар» та для проживання у вказаній квартирі повинні бути укладені виключно цивільно-правові угоди (а.с.72-74).

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 також надала до суду заяву, у якій заперечувала проти задоволення позовних вимог та не заперечувала проти розгляду справи без технічної фіксації процесу (а.с.130). Також у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача посилається на те, що відповідач вселилася до гуртожитку на законних підставах, тривалий час користується цією кімнатою, а її виселення із кімнати порушує її право на повагу до житла (а.с.36-38).

Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

У матеріалах справи містяться письмові пояснення представника третьої особи ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія», у яких останній позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також просить розглянути справу без його участі. Крім того, представник ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» зазначає, що до 13 вересня 2016 року гуртожиток по пров. Добровольців, буд. 10, у місті Дніпрі належав на праві власності товариству та входив до його статутного капіталу та особам, які перебували у трудових відносинах з ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» було надано кімнати у гуртожитку для проживання. 13 вересня 2016 року гуртожиток за указаною адресою було реконструйовано у багатоквартирний житловий будинок. 17 лютого 2017 року власником указаного багатоквартирного будинку стало ТОВ «Солостар». У ТОВ «ДФ «Мрія» відсутня інформація з приводу прийнятих рішень на поселення відповідача у колишню будівлю гуртожитку, у тому числі і про наявність цивільно-правових угод між ТОВ «ДФ «Мрія» та відповідачем, на підставі яких проживання останньої у будинку було б можливим (а.с.78-80).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ЗАТ «Дніпропетровська фірма «Мрія» на підставі свідоцтва про право власності САА № 8090063, виданого 07 листопада 2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 жовтня 2005 року, належав на праві власності гуртожиток, який знаходиться за адресою: місто Дніпро, пров. Добровольців, буд. 10 (а.с.9-10).

20 квітня 2009 року ОСОБА_1 отримала ордер на житлову площу у гуртожитку, що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, пров. Добровольців, буд. 10, на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства (а.с.39).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27 грудня 2017 року у лютому 2017 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 було зареєстровано право власності ТОВ «Солостар» на частину квартирного (багатоквартирного) житлового будинку літ. А-9, обєкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, пров. Добровольців, буд. 10, на підставі декларації про готовність до експлуатації обєкта, який належить до І-ІІІ категорії складності серія та номер ДП11, виданої 13 вересня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, акта оцінки вартості та приймання-передачі обєкта нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар» від 15 лютого 2017 року виданого ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія».

У подальшому ТОВ «Солостар» у вересні 2017 року зареєструвало за собою право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Після отримання права власності на спірне майно позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у квартирі відповідача. На адресу відповідача позивачем було направлено письмову вимогу від 22 березня 2017 року про необхідність звільнення житлової площі (а.с.11).

У звязку із цим ТОВ «Солостар» звернулося до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України).

Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При зверненні до суду з позовом ТОВ «Солостар» мотивувало свої вимоги про виселення відповідачів нормами ЦК України, якими врегульовано питання захисту права власності. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства та врегульовано положеннями ЖК України.

Регулювання відносин з користування гуртожитками повязане із спеціальним правовим статусом цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними відносно норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і підстави заселення у гуртожиток.

Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК УРСР, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

У частині 4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР ).

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

ОСОБА_1, про виселення якої заявлений позов, була вселена до зазначеного приміщення у порядку, тривалий час проживає там та жодних відомостей про те, що вона самоправно зайняла приміщення позивачем не надано. На час поселення мешканців приміщення мало статус гуртожитку.

Наступні зміни статусу приміщення не потягли за собою зняття мешканців з реєстрації, тому що такого питання не вирішувалося, тож на час зміни статусу та власників спірне приміщення юридично та фактично не було вільним. Відповідачу не надавалося інше приміщення, у яке вона могли бути відселена у звязку зі зміною статусу приміщення та зміною його власників.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу на те, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Таким чином, позивачем не надані достатні докази на підтвердження того, що виселення відповідача відповідає зазначеним вимогам закону, не порушує конституційних прав відповідача на житло, яке є єдиним житлом, та не завдасть шкоди її правам та інтересам.

Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача із спірного житлового приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-78, 89, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Солостар» до ОСОБА_1, третя особа: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольців 10», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев