Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2019 р. Справа № 608/1496/18

Номер провадження2/608/51/2019

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника адвоката Теслі П. О.

відповідачки ОСОБА_4

представників третіх осіб Андрунишина С. М. та Нагребецької М.Я.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка водночас є і законним представником неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третіх осіб: служби в справах дітей Чортківської районної державної адміністрації та Колиндянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4, яка водночас є і законним представником неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третьої особи служби в справах дітей Чортківської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У вересні 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_12 подали суду позовну заяву у новій редакції до ОСОБА_4, яка водночас є і законним представником неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третіх осіб: служби в справах дітей Чортківської районної державної адміністрації та Колиндянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві позивачі вказали, що є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1. У їхньому будинку зареєстровані відповідачка ОСОБА_4 та діти ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, однак вони там не проживають. Рішенням Чортківського районного суду від 11.10.2017 року розірвано шлюб між сторонами, дітей ОСОБА_9, ОСОБА_8 вирішено залишити проживати з матір'ю. Інші діти народжені від батька ОСОБА_13, але у свідоцтві про їх народження батьком вказаний позивач ОСОБА_1, оскільки в період їх народження він перебував у шлюбі з їх матір'ю. Факт реєстрації відповідачів у будинку створює позивачам зайві клопоти з комунальними платежами, можливістю оформити житлову субсидію та обмежує їх права як власників щодо володіння, користування та розпорядження майном. Таким чином, позивачі просять визнати ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.

Ухвалою Чортківського районного суду від 8 квітня 2019 року закрито провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_12 в зв'язку з смертю позивача.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник Тесля П. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги заперечує, посилаючись на те, що вона разом дітьми іншого житла не мають і за час проживання в будинку позивачів нею вкладено працю та кошти в його ремонт. На даний час в будинку позивачів з дітьми не проживає через те, що колишній чоловік зловживає алкгольними напоями, через це з ним виникали конфлікти, а тому вона була змушена залишити цей будинок. В зв'язку з такими обставинами просить в задоволенні позовних вимог позивачів відмовити.

Представники третіх осіб: служби у справах дітей Чортківської районної державної адміністрації Андрунишин С. М. та Колиндянської сільської ради Чортківського району Нагребецька М. Я. вважають за недоцільне визнання ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Суд, вислухавши пояснення позивачів, їх представника, відповідачки, представників третіх осіб, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимоги слід відмовити, виходячи з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/9 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.10.2006 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12135751 від 12.10.2006 року та рішенням Чортківського районного суду від 31 жовтня 2013 року.

Позивач ОСОБА_2 є власником 2/9 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2013 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу 39764743 від 26.06.2015 року.

ОСОБА_12 є власником 2/9 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2013 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу 39764743 від 26.06.2015 року.

Рішенням Чортківського районного суду від 11 жовтня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати з матір'ю.

Актами обстеження від 18 квітня 2018 року, 22 травня 2018 року, 6 червня 2018 року встановлено, що в житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 зареєстровані, але не проживають з 2017 року і по даний час.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердила, що відповідачка з дітьми не проживають в будинку позивачів близько 3-4 років, однак причини, з яких вони не проживають, їй не відомі.

Згідно довідки № 2027 від 23.07.2018 року, виданої виконкомом Колиндянської сільської ради Чортківського району, ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_2 без реєстрації та має такий склад сім'ї: співжитель ОСОБА_13, дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Комісія з питань захисту прав дитини Чортківської районної державної адміністрації своїм рішенням № 2 від 21 грудня 2018 року вирішила визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6, вважати недоцільним.

У відповідності до висновку органу опіки та піклування Чортківської районної державної адміністрації № 01-1988/01-14 від 26 грудня 2018 року, захищаючи інтереси дітей, керуючись ст.ст. 19, 141, 180 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування вважає за недоцільне надання дозволу ОСОБА_1 на визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6

При вирішенні позовних вимог позивачів суд приймає до уваги такі вимоги закону.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це ж положення закріплено в ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтями 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Таким чином, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє члена сім'ї права користування займаним приміщенням.

Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Отже, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначає підстави, за яких член сім'ї власника втрачає право користування житлом. Такими підставами є:

-- відсутність члена сім'ї власника в житлі без поважних причин;

-- тривалість такої відсутності має становити понад один рік.

Водночас вказана правова норма містить винятки з такого правила, а саме: коли інше встановлено домовленістю між членом сім'ї власника та власником житла або інше встановлено законом.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачами, є не проживання відповідачки та дітей без поважних причин понад один рік в будинку, належного на праві власності позивачам.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред'явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред'явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Хоча в ході судового розгляду актом обстеження та показаннями свідка ОСОБА_14 підтверджено факт не проживання відповідачки та дітей в будинку позивачів з 2017 року, проте належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачка з дітьми не проживають в цьому будинку без поважних причин, суду надано не було.

Водночас суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років.

Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти.

Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні, належному на праві власності іншому з батьків, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам, охороняється законом.

Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька .

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що неповнолітні ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не проживають у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між їхніми батьками і їх проживання разом з матір'ю.

Враховуючи їх неповнолітній вік, діти ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах вони зареєстровані і де фактично проживає їх батько.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти набули права власності або право постійного користування іншим житлом, позивачами не надано, хоча це відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов'язком.

Таким чином, вищенаведені обставини свідчать про наявність поважних причин відсутності відповідачки разом з дітьми в житловому будинку АДРЕСА_1, що не дає суду підстав визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.

Судові витрати суд покладає на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 5, 13, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка є також і законним представником неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третіх осіб: служби в справах дітей Чортківської районної державної адміністрації та Колиндянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за недоведеністю позовних вимог.

Процесуальні витрати покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Тернопільському апеляційному суду через Чортківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення -- 18 квітня 2019 року.

Суддя: В. І. Парфенюк