БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/163/19, cправа № 361/7797/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» квітня 2019 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань - Телепи Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння й скасування реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив витребувати у ОСОБА_2 Ѕ частину земельну ділянку, площею 0,0500 га, з кадастровим номером: НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельну ділянку, площею 0,0500 га, з кадастровим номером: НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину вказаних земельних ділянок та стягнути із відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 19 березня 2019 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу без розгляду (а.с. 240 т. 1).

В обґрунтування позову зазначається, що ОСОБА_1 й ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу ними набуто спірне нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю, виходячи із диспозиції частини першої статті 60 Сімейного кодексу України. Під час розгляду позовних вимог про поділ майна подружжя позивачу стало відомо, що спірні земельні ділянки без його згоди на вчинення правочину щодо розпорядження, продані ОСОБА_2 Дії ОСОБА_3 під час відчуження спільно нажитого майна не можуть вважатися добросовісними. За таких обставин позивач вважає, що ОСОБА_2 набула майно у власність за договором у особи, яка не мала права його відчужувати, при цьому він як власник має право на його витребування у добросовісного набувача.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 . - ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, так як позивачем не заявлено вимог щодо визнання правочинів з відчуження спірного нерухомого майна недійсними.

Представник третьої особи ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснила, що на момент продажу земельних ділянок ОСОБА_2 позивач перебував у розшуку у зв`язку із ухиленням від виконання рішення суду про стягнення аліментів, заборгованість по сплаті яких за період з 2010-2018 роки складає 423 793 грн. 30 коп. Кошти отримані від продажу земельних ділянок, використані ОСОБА_3 на утримання чотирьох спільних дітей, тобто в інтересах сім`ї. Державні акти на право приватної власності на спірні земельні ділянки, виготовлені на ім`я ОСОБА_3 та зареєстровані у 2013 році, тобто після припинення шлюбу. Вважає, що позивач не має права стверджувати, що нерухоме майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки він впродовж тривалого часу не цікавився життям своїх дітей, земельний податок не сплачував, майно не поділив. Даний позов пред`явлений із значним пропуском позовної давності. Просить суд відмовити у задоволенні даного позову.

Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу

Іваненко О.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, заперечення представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 й ОСОБА_3 перебували у шлюбі зареєстрованому 27 лютого 1999 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 й ОСОБА_3 розірвано та стягнуто аліменти на утримання чотирьох дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі - 5 000 грн. 00 коп. на всіх щомісячно.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада 2015 року, справа № 307/1273/15-ц, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі - 50 000 грн. 00 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2015 року, у справі № 361/511/15-ц за ОСОБА_3 визнано майнові права на 1/2 частку нежитлових вбудованих приміщень АДРЕСА_2 НОМЕР_2 , 12 , загальною площею 51,3 кв.м, що розташовані на дев`ятнадцятому (технічному) поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі

№ 752/22183/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня

2017 року за ОСОБА_3 визнано майнові права на квартири АДРЕСА_5 та витребовано майнові права на вказані квартири з володіння ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/2685/16-ц від 19 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, визнання права власності на Ѕ частку земельних ділянок, про стягнення грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля, про стягнення грошових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2013 року між ОСОБА_3 й

ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., зареєстровані у реєстрі № № 923, 927, за якими продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, площею

0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявляючи вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, позивач посилається на ті обставини, що вказані земельні ділянки набуті ним та ОСОБА_3 за період перебування у шлюбі, остання не мала права відчужувати нерухоме майно без його згоди як співвласника. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Так, з державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 4153 від 24 липня 2007 року

ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, що розташована: за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: НОМЕР_5 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу № 4157 від 24 липня 2007 року набула право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: НОМЕР_5 .

04 квітня 2013 року Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер: НОМЕР_7 ) - земельну ділянку, площею 0,05 га, з кадастровим номером: НОМЕР_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

04 квітня 2013 року Реєстраційна служба Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер: НОМЕР_8 ) - земельну ділянку, площею 0,05 га, з кадастровим номером: НОМЕР_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На час посвідчення договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки було підтверджено вищевказаними свідоцтвами про право власності на нерухоме майно, зареєстрованими у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 квітня 2013 року, реєстраційні номера об`єктів нерухомого майна: 6, НОМЕР_9 .

Відповідно до пунктів 11 вказаних договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року продавець ОСОБА_3 довела до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що відчужувана земельна ділянку не є спільною сумісною власністю, та є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття, як і на момент відчуження земельної ділянки, вона ні з ким у шлюбі не перебувала і не перебуває.

Нотаріально посвідченими заявами від 12 квітня 2013 року ОСОБА_3 ствердила, що відчужувані нею земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 а не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, так як на момент їх набуття вона ні з ким у шлюбі не перебувала. Особи, які б могли постановити питання про визнання за ними права власності на земельні ділянки (чи на її частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 08 квітня 2015 року в справі № 6-7цс15, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Зазначені положення містяться також у роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України передбачено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Правочини купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року за принципом їх правомірності є дійсними.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті

13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом спору у даній справі є витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Витребування майна із чужого незаконного володіння - це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від

17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. У даному випадку відсутні правові підстави для витребування спірних земельних ділянок, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Для застосування статей 387, 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він єдиний власник майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

Враховуючи наведені обставин, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про витребування частини нерухомого майна та скасування реєстрації права власності на нього є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. При цьому судом також враховується, що майно, яке позивач просить витребувати не визначене як в ідеальній частці, так і в натурі, а отже не може бути об`єктом витребування частина такого майна, оскільки вона не існує, як самостійний об`єкт цивільного обороту.

Щодо заяви відповідача та третьої особи про застосування наслідків пропуску строків позовної давності на звернення позивача до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд керується наступним.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, що має місце у даному випадку.

Відповідно до статті 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У даному випадку позовні вимоги є необґрунтовані та недоведені, що є самостійною підставою для відмови у позові, а тому вищевказані заяви про застосування позовної давності, суд до уваги не приймає.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. Порушене право позивача на може бути захищено в обраний ним спосіб, при цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушеного права в інший спосіб.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин