Провадження № 2-з/638/141/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грищенко І. О.

за участю секретаря судового засідання Самогньозд О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним ,

установив:

Позивач 22.11.2016 року звернувся до суду з дійсним позовом та просить суд визнати недійсним договір дарування від 10.06.2016 року Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1000 з тих підстав, що договір є фіктивним.

Позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_3 до вирішення справи по суті.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову зазначається, що у разі відчуження відповідачем частини належної їй квартири ускладниться виконання рішення суду по справі .

Ознайомившись з доводами заяви та матеріалами справи, судом встановлено , що спірним майном- є квартира АДРЕСА_1. Ѕ частина вказаної квартир належить відповідачу на підставі договору дарування від 10.06.2016 року, який було укладено між відповідачами з метою невиконання рішення суду за його позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Враховуючи суттєві обставини , які можливо встановити виключено в судовому засіданні при дачі сторонами провадження відповідних пояснень, відповідно до вимог ч. 3 ст та ч.4 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви було призначено судом в судовому засіданні з викликом сторін.

Представник заявника доводи заяви підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в обгрунтування заяви.

Представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні заяви , вказавши на її необґрунтованість, тому що твердження про продаж квартири не відповідають дійсності.

Відповідач ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні заяви , вказавши на її необґрунтованість, тому що твердження про продаж квартири не відповідають дійсності. Вона 26.06.2018 року народила дитину , місце реєстрації якої разом з матерю в даній квартирі.

Заслухавши учасників процесу, розглянувши заяву про забезпечення позову, вивчивши матеріали позовних заяв, суд дійшов висновку про таке.

Згідно з приписами частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 2 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправя сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідачем право власності на частку квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

Зокрема, ЄСПЛ зазначав: «Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава учасниця Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити, щоб судовий процес перетворився в безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимогам, так як доступ до правосуддя повинен бути не тільки фактичним, а й реальним» (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права людини на суд, враховуючи принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в його права».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Приймаючи до уваги, що на протязі майже трьох років , після того, як у ОСОБА_3 виникло право власності на вказане майно, до часу вирішення цієї заяви , власник не вчинила дій щодо розпорядження належним їй майном , за таких умов суд не вбачає необхідності застосування судом заходів, спрямованих на заборону відчуження майна та розпорядженням ним.

Заявником суду не надано належних доказів того, що відповідачем вчиняються дії щодо відчуження належного їй майна , а тому на даний час не існує необхідності в забезпеченні позову.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд доходить висновку про необґрунтованість наведених у ній доводів. Достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, суду не наведені.

Відтак , заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149 150, 153, 259 ЦПК України, суд

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: І.О.Грищенко