ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2811/19 Справа № 211/680/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , Криворізька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року, яке постановлено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 серпня 2007 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 .

Так як вони шукали земельну ділянку для будівництва житлового будинку, мати дружини ОСОБА_4 запропонувала йому частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка знаходилася в її користуванні і на якій в неї був житловий будинок, оголосивши, що цю частину земельної ділянки вона їм дарує.

В період з 01.07.2008 року по 26.07.2009 року позивач на наданій частині земельної ділянки за розробленим проектом побудував житловий будинок розміром 19,09х14,29м, господарський будинок 3х6м, упорядкував земельну ділянку, відділив за згодою з відповідачем невеличким парканом частку виділеної йому земельної ділянки від частки, що залишилась у відповідача ОСОБА_2 , та зробив зовнішню огорожу всієї земельної ділянки.

За користування газом кожен з них сплачує самостійно, так як кожен з будинків обладнаний окремим газовим лічильником.

10.12.2010 року дружина пішла від позивача, їх сім`я розпалася, він залишився проживати в збудованому будинку.

Відповідач ОСОБА_2 , яка є користувачем земельної ділянки, перешкоджає йому у введені житлового будинку в експлуатацію та оформлені права власності на нього.

29.12.2012р. ОСОБА_2 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1009 га по АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_1 .

Документи на приватизацію земельної ділянки та приватизація земельної ділянки були здійснені вже після того, як на земельній ділянці позивачем був збудований житловий будинок. Таким чином, приватизація земельної ділянки була проведена ОСОБА_2 з порушенням прав позивача, як власника збудованого на земельній ділянці житлового будинку.

На підставі наведеного вище позивач, уточнивши позовні вимоги просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок «Н1», як на окремий об`єкт нерухомого майна, загальною площею 246,1 м2 та житловою площею 84,7 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок «Н-1», як на окремий об`єкт нерухомого майна, загальною площею 246,1 м2 та житловою площею 84,7 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір в сумі 551, 20 грн., витрати на оплату судової експертизи в сумі 9904 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 8258, 80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, зокрема на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено, що спірний будинок був збудований за його власні кошти. Судом при ухваленні рішення не враховано, що матеріали справи не містять доказів дарування нею позивачу частини земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та не враховано, що на час будівництва спірного будинку позивач був у шлюбі з ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Криворізька міська рада просить винести законне рішення, згідно норм чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_12 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2006 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.118,119 ).

Рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради № 764 від 17.09.2008 року ОСОБА_2 був наданий дозвіл на будівництво житлового будинку розміром 19,09 на 14,29 м замість старого на території домоволодіння по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.157).

Крім того, судом встановлено, що 25.07.2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «РОС.ТАЛ» було укладено договір підряду, за яким ТОВ «РОС.ТАЛ» зобов`язується збудувати житловий будинок по АДРЕСА_1 , згідно проекту Лавенда фірми «Горизонт» (т.1 а.с.9-11).

За договором поставки та установки виробів з ПВХ від 06.11.2008 р. ОСОБА_1 сплачено 34000,95 гривні за установку вікон у будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12-14).

Згідно договору, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , остання зобов`язалася поставити вироби на суму 20157 гривень (т.1 а.с.15).

02.03.2009 року між ОСОБА_1 та польською фірмою «Bruk-Вet» було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 за 50000 євро, що в еквіваленті склало 200000 польських злотих, придбав тротуарну плитку (т.1 а.с.16).

Згідно до додаткового договору від 02.03.2009 року до вказаного договору придбано додатково матеріал на суму 1017,68 євро, а відповідно до додаткового договору від 16.05.2009 року до вказаного договору придбано додатково матеріал на суму 1359,49 євро (т.1 а.с.17,18).

01.07.2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вестшляхбуд» укладено договір підряду, за яким ТОВ «Вестшляхбуд» зобов`язується виконати роботи по благоустрію території по АДРЕСА_1 на суму 33828 гривень (т.1 а.с.22-23).

Згідно договору № 2503 від 27.03.2009 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_9 за 1488,6 євро будівельний матеріал (т.1 а.с.24).

21.04.2009 року ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ «Капітальний підземний ремонт свердловин» на суму 3000 гривень на буріння свердловини по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25).

07.07.2009 року ОСОБА_1 уклав договір з ОСОБА_10 на суму 2690 гривень на укладку карбонового утеплювача (т.1 а.с.26).

19.05.2009 року ОСОБА_1 уклав договір з ПП Свєтовим на суму 17636,42 гривень на виготовлення та поставку металевого паркана, воріт, хвіртки, перил тераси (т.1 а.с.28,28).

Згідно накладній витрати ОСОБА_1 в період з 19 по 30 червня 2009 року на будівельні матеріали склали 12936 гривень (т.1 а.с.30).

Згідно видатковим накладним ОСОБА_1 сплатив 16.01.2009 року за СПА-басейн 50000 гривень, 01.08.2008 року за бетону суміш та її транспортування 3447,70 гривень, 08.08.2008 року за бетону суміш та її транспортування 1848,85 гривень, 08.08.2008 року за бетон 3790,02 гривень, 31.10.2008 року за бетон 2030 гривень, 11.09.2008 року за цемент 990 гривень, 18.10.2008 року за клей 1604 гривні, 27.09.2008 року за гідробар`єр та плівку 2227,50 гривень, 30.01.2009 року за покрівельний матеріал 2400 гривень, за пиломатеріали 15.12.2008 року платив 15096,20 гривень та 28.10.2008 року сплатив 10052 гривні, 18 та 30 вересня 2008 року за брус сплатив 8262,72 гривні та 5321,40 гривні, відповідно (т.1, а.с. 31-41).

Відповідно до матеріалів справи, договори про поставку будматеріалів № 02/03-09 від 02 березня 2009 року, № РН-01042 від 31 жовтня 2008 року, № 09-1454/22 від 11.09.2008 року, № 1350 від 26.03.2009 року, № 204 від 28.07.2008 року, № 334 від 13.10.2008 року,№ 1-11 від 27.11.2008 року, № 2-04 від 07.04.2009 року, № КР-0001423 від 27.09.2008 року, № РН-30/01-02 від 30.01.2009 року№ РНк-0000041 від 15.12.2008 року, № РН-00061 від 30.09.2008 року та № РН-00058 від 18.09.2008 року укладалися від імені приватного підприємства «СЛ» та платіжні доручення про оплату проводилися за кошти ПП «СЛ» (т.1 а.с.16-19,33,35,36,38,39,40,41), яке згідно свідоцтву про реєстрацію юридичною особи, належить ОСОБА_1 (т.1 а.с.7).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 1672/1673/17-27/2176/18-27 від 31 травня 2018 року, проведеної експертом Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Шевченко І.І., вартість будинку АДРЕСА_1 складає 1950884 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят тисяч вісімсот вісімдесят) гривень без урахування ПДВ; земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 розділена фізичною межею у вигляді паркану з металевої сітки по металевих стовпчиках на дві відокремлені земельні ділянки з окремими в`їздами та входами для користування будинком «Н-1» та будинком «А-1»(том 2 а.с.46-63).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірний будинок, позивач посилався на те, що будинок АДРЕСА_1 збудований за його власні кошти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, так як збудований хоча і за відповідним документом, який дає право виконувати будівельні роботи, але без належно затвердженого проекту та збудований позивачем за його власні кошти на земельній ділянці, що на той час знаходилася в користуванні відповідача ОСОБА_2 , на теперішній час власника, з її згодою.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок, з огляду на наступне.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об`єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов`язане з об`єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети, для будівництва відповідного об`єкта, незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки, особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа.

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності; набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник, користувач, земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила, чи здійснює самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила, чи здійснює самочинне будівництво, або за її рахунок.

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Правові засади виникнення права власності на об`єкти нерухомості, що є об`єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України.

Однак, стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі, самочинному будівництві, були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно, житлові будинки, будівлі, споруди, виникає з моменту завершення будівництва, створення майна. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва, створення майна, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, створення майна.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в Постанові від 17 жовтня 2018 року № 759/17450/14-ц.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Як вбачається із матеріалів справи, дозвіл на будівництво житлового будинку розміром 19,09 на 14,29 м замість старого на території домоволодіння по АДРЕСА_1 був наданий відповідачці ОСОБА_2 згідно з рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради № 764 від 17.09.2008 року (т.1 а.с.157).

Натомість, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 передала право на будівництво житлового будинку розміром 19,09 на 14,29 м замість старого на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке було набуте нею за рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради № 764 від 17.09.2008 року, позивачу

ОСОБА_1 вбачається із матеріалів справи, позивач самочинно збудував новий будинок на території вище вказаного домоволодіння, при цьому не надав належних доказів на підтвердження законності цього будівництва.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання позивача на те, що частину земельної ділянки, на який збудовано будинок відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Той факт, що позивач відділив частину земельної ділянки, що належить відповідачу ОСОБА_2 невеличким парканом та зробив зовнішню огорожу всієї земельної ділянки, не може бути підтвердженням законності набуття вказаної земельної ділянки для подальшого будівництва або підтвердженням згоди ОСОБА_2 на надання ОСОБА_11 земельної ділянки під уже самочинно збудоване нерухоме майно.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 ,як власник земельної ділянки, на якій розташований самочинно збудований будинок, заперечує проти визнання права власності за ОСОБА_1 на самочинне будівництво.

Факт обладнання обох будинків окремими газовими лічильниками не може бути підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудований будинок.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання за ним права власності на будинок АДРЕСА_1 , оскільки до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку, чого позивачем зроблено не було та матеріали справи не містять доказів передачі відповідачкою ОСОБА_2 частини належної їй на праві власності земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 як до початку будівництва, так і згодом.

При цьому колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено, що спірний будинок був збудований за його власні кошти, та не враховано, що на час будівництва спірного будинку позивач був у шлюбі з ОСОБА_5 . оскільки, відповідно до наданих позивачем доказів, які містяться в матеріалах справи, останнім, купувались будівельні матеріали для спорудження спірного будинку. При цьому, питання щодо віднесення будівельних матеріалів, які використані для самочинного будівництва, до спільної сумісної власності чи особистої власності позивача судом не вирішувалось, оскільки не було предметом позову. Колегія суддів не може визначати вартість будівельних матеріалів, що були придбані позивачем для будівництва спірного будинку, оскільки позовних вимог щодо вказаних будівельних матеріалів позивачем не заявлено. При цьому слід зауважити, до завершення будівництва, створення майна, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, створення майна.

Враховуючи наведене вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позову з підстав, які зазначені вище.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід вирішити питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 6890 грн., що, відповідно до Закону України «Про судовий збір», є максимальною ставкою судового збору що підлягала сплаті при поданні позову майнового характеру фізичною особою станом на 15 лютого 2016 року. Отже, за подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 мала сплатити 1,5 відсотка від 6890 грн., що становить 10335 грн., натомість відповідачкою було сплачено 826,80 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, скасуванням рішення суду першої інстанції та відмовою в задоволенні позовних вимог позивача, з останнього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн., та на користь держави підлягає стягненню не доплачений відповідачкою судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9508,20 грн. (10335 грн. - 826,80 грн. = 9508,20 грн.).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Криворізької міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , Криворізький регіональний відділ інспекції державного архітектурно - будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради, управління містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності на будинок - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 9508 (дев`ять тисяч п`ятсот вісім) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: