КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/8517/18 головуючий у суді І інстанції: Ул`яновська О.В.
провадження №22-ц/824/6071/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у складі судді Ул`яновської О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття її з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору дарування вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1. При оформленні договору дарування було виявлено, що за вищезазначеною адресою зареєстрований ОСОБА_4, який починаючи з моменту набуття права власності на квартиру і до моменту подання позову у квартирі не проживає, особисті речі відповідача у квартирі відсутні, за комунальні послуги відповідач не сплачує.

Тому, позивач просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, та зобов'язати Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації зняти ОСОБА_4 з реєстрації проживання за зазначеною адресою.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказала, що вона зверталася до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4, а тому її звернення до суду не можна вважати передчасним. Зазначила, що вона не зобов'язана доводити відсутність зареєстрованої у її квартирі особи, у зв'язку із тим, що ОСОБА_4 не є членом сім`ї власника житла.

ОСОБА_4 та Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що із поданих до суду доказів не можливо встановити, що ОСОБА_4 більше одного року не проживає у квартирі АДРЕСА_1. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд виходив із того, що такі вимоги мають похідний характер відносно вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_3 є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

У відповідності із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 383 ЦК України, зокрема, встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналіз вищезазначених норм законодавства, дає суду апеляційної інстанції підстави дійти висновку про те, що власник, який є фактичним володільцем майна не обмежений у праві звернутися до суду із позовом про усунення перешкод, які будь-яка особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 жовтня 2017 року, що підтверджується копією договору дарування квартири та витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6, 7).

Згідно витягу з Реєстру територіального громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, станом на 03 вересня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 10 лютого 2004 року; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 10 лютого 2004 року; та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 10 лютого 2004 року (а.с. 37).

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_6 не довела наявність порушення її права власності відповідачем ОСОБА_4, і не довела того, що відповідач не проживає у квартирі більше одного року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 зверталася до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4, а тому її звернення до суду не можна вважати передчасним, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а також не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Надана ОСОБА_6 суду апеляційної інстанції копія заяви про зняття з реєстрації місця проживання датована «23 лютого 2019 року», а тому не могла бути урахована судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не зобов'язана доводити відсутність зареєстрованої у її квартирі особи, у зв'язку із тим, що ОСОБА_4 не є членом сім`ї власника житла, також відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Так, за загальним правилом кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ОСОБА_6 не надала жодного доказу, який би свідчив про те, що відповідач ОСОБА_4 більше одного року не проживає за адресою: АДРЕСА_1, що позбавило суд можливості перевірити дійсність та обгрутнованість тверджень позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_4 не є членом родини позивача, а тому останньому не треба доводити факт не проживання відповідача більше одного року в квартирі є безпідставними, оскільки у судовому засідання суду апеляційної інстанції позивач підтвердила той факт, що відповідач ОСОБА_4 є її рідним братом.

Посилання позивача (скаржника) ОСОБА_6 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, зокрема на пункти 38,92, не приймаються апеляційним судом, оскільки зазначені пункти визначають поняття негаторного позову, а також строки позовної давності для звернення до суду із таким позовом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «07» травня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЮ.О. Матвієнко О.І. Сліпченко