Справа № 185/7944/18
Провадження № 2/185/926/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 квітня 2019 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Шаповалової І.С.,

за участі секретаря судового засідання Красуцького Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Павлограді цивільну справу за позовом Павлоградської міської ради до Приватного нотаріуса Павлоградського міського округа Іщик Миколи Васильовича, третя особа ОСОБА_2, про визнання протиправною дії та скасування рішення про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною дії та скасування рішення про державну реєстрацію, яким просив визнати дію приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Іщика Миколи Васильовича про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності визнання протиправною дії та скасування рішення про державну реєстрацію на торгівельний павільйон АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 від 24 квітня 2017 року НОМЕР_2.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні зазначив, що ФОП ОСОБА_2 використовує спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Центральна (р-н кафе "Вечірнє") площею 0,0067 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за відсутності відповідного рішення міської ради та договору оренди. Зокрема, п.9 рішення Павлоградської міської ради від 21 грудня 2010 року №21-3/VI «Про продовження строку дії договору оренди земельних ділянок» ФОП ОСОБА_2 була зобов'язана здійснити заходи щодо демонтажу торговельного павільйону у строк до 01.04.2011 року.

Таким чином вважає, що третя особа ОСОБА_2 безпідставно користується земельною ділянкою, а проведена державна реєстрація права власності за нею на торгівельний павільйон АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 від 24 квітня 2017 року НОМЕР_2 підлягає скасуванню.

Відповідач проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав суду письмові заперечення проти позову, також в судовому засіданні зазначив, що при проведенні державної реєстрації права власності ним було дотримано всі вимоги чинного законодавства України.

Представник третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, суду надала письмовий відзив на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Павлоградської міської ради 30 сесії IV скликання № 618 від 02.08.2005 року між позивачем та Павлоградською міською радою 01.09.2005 р. року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0067 га, розташованої по вул. К.Маркса /р-н кафе "Вечірнє/, кадастровий номер - НОМЕР_1 для обслуговування торговельного павільйону (а.с.6-11). Договір було належним чином зареєстровано у Павлоградському територіальному відділі Дніпропетровської філії держаного земельного кадастру, про що 01.09.2005 р. у Державному реєстрі земель вчинено запис № 94.Відповідно до п.7 Договору, його укладено строком на 1 рік. Орендар має переважне право на його поновлення, письмово повідомивши орендодавця не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії. Додатковою угодою до договору оренди земельної ділянки № 94 від 01.09.2005 р., укладеної між сторонами у справі 05.12.2007 р., було змінено пункт 7 договору оренди, договір подовжено на 3 роки та визначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк за умови дотримання вимог даного договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору, письмово повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с.12). Вказану додаткову угоду до договору оренди було належним чином зареєстровано у Павлоградському територіальному відділі Дніпропетровської філії держаного земельного кадастру, про що 05.12.2007 р. у Державному реєстрі земель вчинено запис № 8. Відтак, строк дії договору було сторонами визначено до 05.12.2010 року.

На орендованій земельній ділянці було збудовано торгівельний павільйон загальною площею 59, 9 кв. м., який введено в експлуатацію на підставі акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію торгівельного павільйону по вул.. К.Маркса в р-ні кафе "Вечірнє" від 26.08.1999 р. № 651 (а.с.82), який було затверджено рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 651 від 26.08.1999 р. (а.с.75). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.05.2005 р. торгівельний павільйон належить позивачу ОСОБА_2 (а.с.81).

Рішенням позивача № 21-3/УІ від 21.12.2010 року (п.8.1) фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 було відмовлено в продовжені строку дії договору оренди земельної ділянки № 94 від 21.09.2005 року на підставі голосування депутатів на сесії Павлоградської міської ради, в зв'язку з підготовкою земельної ділянки на розі вул. К.Маркса та Інтернаціональній для продажу з аукціону, Договір оренди земельної ділянки вирішено вважати таким, що втрачає чинність, а п. 9 рішення вирішено здійснити заходи щодо демонтажу торговельних павільйонів по п.8.1.-8.9., тобто і щодо торговельного павільйону позивача (а.с.11).

Даючи оцінку вимогам щодо скасування рішення приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Іщика Миколи Васильовича про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності визнання протиправною дії та скасування рішення про державну реєстрацію на торгівельний павільйон АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 від 24 квітня 2017 року НОМЕР_2, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 11 вказаного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

Відповідно до п. 18 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 р. № 1127 . За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації, виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однією з підстав для відмови в державній реєстрації права, згідно п. 4 ч.1 ст.24 названого Закону, є подання документів, які не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а статтею 38 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі 819/1849/13-а.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку встановленому цивільним законодавством.

Таким чином, за наявності правовстановлюючого документу у ОСОБА_2 - свідоцтва про право на спадщину на торгівельний павільйон загальною площею 59, 9 кв. м. по вул.. К.Маркса в р-ні кафе "Вечірнє" від 10.05.2005 р., яке було чинним на момент проведення держаної реєстрації 24 квітня 2017 року, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача при прийнятті рішення про державну реєстрацію об'єкта нерухомого майна та внесення відомостей про це до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи, а доводи наведені позивачем не спростовують правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на об'єкт нерухомого майна в порядку спадкування та проведення державної реєстрації цього права.

Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11,60,131,212,215-218,224-232 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Павлоградської міської ради до Приватного нотаріуса Павлоградського міського округа Іщик Миколи Васильовича, третя особа ОСОБА_2, про визнання протиправною дії та скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайоний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С.Шаповалова