Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

місто Київ

справа № 2-6620/08

провадження № 61-6359св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Комунально-житлове підприємство № 26, Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року у складі судді Пустовіта О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У 2008 році ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, в якому просила суд визнати домашню угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, дійсною; визнати за померлим батьком ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на майно, що залишилося після смерті батька в порядку спадкування за законом, зобов'язати Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (далі - Криворізьке БТІ) провести перереєстрацію права власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 12 квітня 1999 року її батько ОСОБА_6 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1, у ОСОБА_5 Під час придбання договір між батьком та ОСОБА_5 оформлений не був. Є лише розписка, яка підтверджує факт передання грошей за квартиру, та свідки такої угоди. Після укладення угоди 27 грудня 1999 року батько був зареєстрований у зазначеній квартирі, куди переїхав проживати до дня смерті. Проте особовий рахунок з ім'я ОСОБА_5 на ім'я батька не переоформлено. ОСОБА_5 отримала згадану квартиру у спадок від ОСОБА_7, ніколи в зазначеній квартирі не жила і майже одразу продала її. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_6 помер, після своєї смерті заповіту не залишив. Вона є спадкоємицею першої черги за законом, а отже, має право успадкувати майно. При спадкуванні оспорюваної квартири виникли певні труднощі, оскільки нотаріально оформити домашню угоду з продажу квартири без сторін, які уклали таку угоду, неможливо.

30 травня 2008 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яким позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

21 серпня 2015 року до суду звернувся ОСОБА_3 із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення.

09 вересня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволена. Рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

25 грудня 2015 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі як правонаступника відповідача, у зв'язку зі смертю ОСОБА_5

Стислий виклад заперечень відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та зобов'язання вчинити певні дій.

Уточнивши зустрічний позов, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 зазначену квартиру та зобов'язати реєстраційну службу Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію цієї квартири за ним.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначив, що він є сином ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент її смерті він як малолітня дитина (13 років), згідно з чиним на той час законодавством вважається таким, що прийняв спадщину. Отже має право на спадкування за законом квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, однак скористатися своїм правом він не може, оскільки ОСОБА_2 оформила право власності на квартиру на підставі вже скасованого рішення суду від 30 травня 2008 року. Окрім того, в день скасування заочного рішення, 09 вересня 2015 року, вона уклала договір дарування зазначеної квартири, за яким подарувала своєму родичу ОСОБА_4 спірну квартиру, а останній зареєстрував право власності на цю квартиру. Вважає, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем, оскільки як родич ОСОБА_2 отримав від неї квартиру як дарунок після постановлення судом ухвали про скасування заочного рішення.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року первісний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано реєстраційну службу Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що розписка, на яку посилається позивач ОСОБА_2 як на належну форму договору купівлі-продажу квартири, не відповідає загальним вимогам, визначеним у статтях 202-203, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначена розписка підписана ОСОБА_8, а не ОСОБА_5 При цьому, станом на день написання розписки, 12 квітня 1999 року, ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_8 не мали права власності на цю квартиру.

ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом усього майна померлої ОСОБА_5, зокрема квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Право власності на зазначене житло виникло у померлої ОСОБА_5 згідно з заповітом, складеним 28 жовтня 1998 року, за реєстром № 3088, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Бикановою І. М., на підставі якого і після смерті заповідача отримано свідоцтво про право на спадщину від 15 жовтня 1999 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-4256 та зареєстроване в органах БТІ на її ім'я 27 жовтня 1999 року за № 17 ПВ.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ЦК України 2003 року правильності висновків суду не спростовують, оскільки положення ЦК УРСР та ЦК України в частині необхідності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості є тотожними.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зокрема, до спадкоємця ОСОБА_3 переходить право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після ОСОБА_5

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким їхні позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи касаційної скарги

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору керувались не положеннями ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент написання розписки, а ЦК України, який почав діяти тільки через п'ять років. На переконання заявників, судами не враховано, що ОСОБА_3, заявляючи вимоги про прийняття усього спадкового майна померлої ОСОБА_5, порушує майнові права інших спадкоємців, які не залучені до участі у справі. ОСОБА_4 є одноосібним власником спірної квартири згідно з договором дарування та його не стосується рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2008 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відхилити касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

ЩОДО ПЕРВІСНОГО ПОЗОВУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач за первісним позовом на підтвердження обставин продажу квартири її померлому батькові надала розписку від 12 квітня 1999 року.

Зазначена розписка підписана ОСОБА_8, свідками ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, мовою оригіналу: «Дана в том, что получен задаток от ОСОБА_6 за квартиру по адресу АДРЕСА_1 в сумме 500 долларов, а остальные через пять-шесть месяцев… 12 апреля 1999г….(ниже)…Отдали 300 долларов, осталось 200 долларов».

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є. М., на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І. М. 28 жовтня 1998 року, за реєстром № 3088, ОСОБА_5, що мешкає в АДРЕСА_2, є спадкоємцем спадкового майна, на яке видане це свідоцтво, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7

Тобто станом на день написання розписки 12 квітня 1999 року, ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_8 не мали права власності на зазначену квартиру, оскільки ОСОБА_5 зареєструвала у Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за № 17 ВП лише 27 жовтня 1999 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За змістом частини другої статті 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов'язки виникають зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 письмовий та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, не укладався, а на момент написання розписки, 12 квітня 1999 року, ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_8 не мали права власності на згадану квартиру, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Твердження заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд усунув недоліки рішення суду першої інстанції в цій частині, обґрунтовано зазначивши, що положення ЦК УРСР та ЦК України в частині необхідності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості є тотожними, а тому ці порушення не вплинули на правильність вирішення спору по суті.

ЩОДО ОЦІНКИ ОБҐРУНТОВАНОСТІ ЗУСТРІЧНОГО ПОЗОВУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1, виданим відділом Красноярського краю, запис № 958, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та є сином ОСОБА_5

Право власності на житло виникло у померлої ОСОБА_5 згідно з заповітом, складеним 28 жовтня 1998 року, за реєстром № 3088, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Бикановою І. М., на підставі якого та у зв'язку з відкриттям спадщини отримано свідоцтво про право на спадщину від 15 жовтня 1999 року, зареєстровано в реєстрі за

№ 1-4256, зареєстровано в органах БТІ на її ім'я 27 жовтня 1999 року за № 17 ПВ.

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2, виданого Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 805.

Після її смерті відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31, 3 кв. м, житловою площею 16, 8 кв. м, яка знаходиться на першому поверсі чотириповерхового будинку.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, що свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій-четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що обов'язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Судами встановлено, що в день смерті ОСОБА_5 її сину ОСОБА_3 виповнилося 13 років, тобто на момент смерті він був малолітньою дитиною, а отже, в силу приписів частини четвертої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Частиною п'ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадщина, незалежно від часу її прийняття, належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із частиною першою статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При цьому спадкоємець має право звернутись із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом.

Якщо право власності спадкодавця не було зареєстроване, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно, в такому випадку, зокрема, рішення суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги та в силу закону є таким, що прийняв спадщину, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість зустрічних позовних вимог про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 у порядку спадкування та витребування із незаконного володіння ОСОБА_4

Не заслуговують на увагу доводи заявників про те, що ОСОБА_3, заявляючи вимоги про прийняття усього спадкового майна померлої ОСОБА_5, порушує майнові права інших спадкоємців, які не залучені до участі у справі, оскільки спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2, обставин звернення із заявами про прийняття спадщини іншими особами судами не встановлено.

Твердження заявників про те, що ОСОБА_4 є одноосібним власником спірної квартири згідно з договором дарування та його не стосується заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2008 року, нівелюються тією обставиною, що ОСОБА_2 в день скасування заочного рішення 09 вересня 2015 року уклала договір дарування зазначеної квартири, за яким подарувала цю квартиру своєму родичу ОСОБА_4 При цьому відповідно до приписів закону майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи заявників про відсутність підстав для зобов'язання реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію квартири.

На переконання Верховного Суду, такі вимоги є передчасними, оскільки державна реєстрація прав проводиться, зокрема на підставі рішення суду про визнання права власності, що набрало законної сили. Реєстраційна служба як відповідач до участі у справі не залучалась. За своєю правовою природою такі вимоги не є самостійними позовними вимогами, а є вимогою про встановлення порядку та способу виконання рішення суду.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За приписами частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Під час касаційного перегляду Верховний Суд встановив, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про зобов'язання реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію квартири ухвалені при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягають скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року зупинено виконання на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року у нескасованій та незміненій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про зобов'язання реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію квартири скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року у нескасованій та незміненій частині, зупинені до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак