П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 566/186/19

Провадження № 22-ц/4815/935/19

Головуючий у суді першої інстанції:

суддя Лободзінський А.С.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

повним текстом 25 жовтня 2018 року

в смт. Млинів Рівненської області

Час ухвалення: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

В лютому 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи його, позивач посилався на укладений між сторонами 15 грудня 2016 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковим рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 5573,17 гривень тіло кредиту; 7209,59 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 12792,76 гривень заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 гривень фіксована частина та 1278,78 гривень процентна складова.

За наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 27 354,30 гривень та судові витрати в сумі 1 921 гривні.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 04 березня 2019 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 грудня 2016 року в розмірі 6 073,17, яка складається з 5 573,17 гривень за тілом кредиту та 500 гривень штрафу (фіксованої частини).

Також стягнуто з відповідача на користь банку судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 422,62 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що в позовній заяві та доданих до неї доказах немає інформації щодо строку дії кредитної картки, а відтак і дії самого кредитного договору та строку кредитування. Тому неможливо визначити строк, по закінченні якого припиняється нарахування процентів за тілом кредиту та пені, коли в постанові Верховного Суду України від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 висловлено правову позицію, де передбачено право кредитодавця нараховувати проценти за кредитним договором лише в межах строку кредитування. Таким чином дійшов висновку, що стягненню підлягало тільки тіло кредиту, оскільки обґрунтованості та правомірності нарахування процентів та пені у межах строку кредитування позивачем не доведено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалося на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначало, що попри існування між сторонами договірних правовідносин, якими передбачено зобов`язання відповідача повернути кредит та проценти, суд першої інстанції, порушуючи правила ст. 1054 ЦК України у стягненні таких процентів відмовив. на його думку, доказом користування кредитними коштами є виписка по рахунку, в якій відображені всі операції із погашення заборгованості, а також зняття коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язань. Виписка підтверджує, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість і містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту №578/5 від 12 квітня 2012 року, а тому є належним та допустимим доказом. Проте суд не перевірив того, що позичальник користувався кредитними коштами, частково виконував умови кредитного договору, сплачував заборгованість, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнавав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. До того ж, не погодившись з розрахунком заборгованості за процентами та пенею, суд повинен був надати свій розрахунок, однак від такого обов`язку ухилився. В свою чергу, розрахунок заборгованості по кредиту проведено позивачем у відповідності до Умов і правил надання банківських послуг, які разом із заявою відповідача складають між сторонами договір про надання банківських послуг і правильність проведення розрахунку позивачем іншою стороною не спростована. Крім того, просив апеляційний суд дослідити як доказ заявлених вимог довідку про надання картки та виписку з особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в межах виконання сторонами договору. Надання таких доказів на стадії перегляду рішення апеляційним судом вмотивовувало не витребуванням їх у банку судом першої інстанції при відмові у позові через недоведеність заявлених вимог, про що банку стало відомо лише з оскаржуваного рішення. Вважало, що таке порушення порядку вирішення спору призвело до неправильного його вирішення, чим порушено формування єдиної правозастосовної практики.

За наведених спонукань просило скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні процентів та пені, прийнявши в цій частині нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Матеріалами справи встановлено, що 15 грудня 2016 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

За змістом цієї анкети-заяви, відповідач висловив свою згоду з тим, що вона разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становить укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з таким договором до його укладення і погодився з ним. При цьому зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно, самостійно ознайомлюватись з їхніми змінами на офіційному веб-сайті банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 та 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України своєю постановою від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Водночас відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За положеннями зазначеної анкети-заяви, вона разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становить укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг. Разом з тим, долучені позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять доказів про підпис позичальника.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено того, що під час підписання анкети-заяви позичальник був ознайомлений і погодився саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Заразом, з наданих банком документів не вбачається того, що відповідач отримав кредит в розмірі саме 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку при укладені такого договору 15 грудня 2016 року, а тому такі покликання є недоведеними.

Апеляційним судом береться до уваги, що розрахунок за кредитним договором розпочався лише 15 травня 2017 року, тобто через 5 місяців після підписання сторонами анкети-заяви. При цьому, з наданої до апеляційної скарги довідки видно, що ОСОБА_1 були надані такі кредитні картки: № НОМЕР_1 від 02 квітня 2017 року, термін дії до березня 2021 року; НОМЕР_4 від 20 травня 2017 року, термін дії до травня 2021 року; НОМЕР_4 від 03 липня 2017 року, термін дії до травня 2021 року; НОМЕР_5 від 19 липня 2018 року, термін дії до січня 2022 року. Проте, згідно з випискою по кредитному рахунку, кредитного ліміту цих карток не зазначено. Тобто, на переконання колегія суддів, такою довідкою банк спростовує свої доводи про надання позичальнику кредиту саме в грудні 2016 року у визначеній ним сумі і своє право нараховувати заборгованість за укладеним в той час договором, оскілки першу кредитну картку отримано позичальником тільки 02 квітня 2017 року.

Також матеріали справи не містять даних про те, яку саме кредитну картку отримав відповідач за анкетою-заявою від 15 грудня 2016 року, за яким тарифом вона обслуговується, який номер цієї картки, ліміт, термін дії та на підставі якого договору вона видавалася.

Між тим, відповідно до наданого банком витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", таких карт є чотири види, а зазначені в них періоди, ставки, умови нарахування пені та штрафів різняться між собою.

Статтями 12 і 81 ЦПК України передбачено здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч. 1 і 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому при вирішенні апеляційної скарги колегія суддів змушена вийти за межі доводів апеляційної скарги, адже встановлено факт неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи та незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, а також істотного порушення норм процесуального права.

Наведені обставини є мотивом для прийняття постанови про відмову в задоволенні позову відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні позову та апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

На підставі ст.ст. 207, 626, 628, 638, 639 ЦК України, керуючись ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - задовольнити частково.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року скасувати.

Відмовити Акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" в позові до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д; ; МФО №305299).

Відповідач: ОСОБА_1 ( паспорт: серія НОМЕР_2 ; ідент. номер платника податків: НОМЕР_3 ; останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук