ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1560/19

Головуючий у першій інстанції - Косач І. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/974/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новозаводське» Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 про розподіл особового рахунку на сплату комунальних послуг,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 31.05.2019,

У С Т А Н О В И В:

04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом в якому просила зобов`язати КП «Новозаводське» розподілити особовий рахунок на сплату комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 на два особові рахунки: на сплату комунальних послуг на 2/3 частини зазначеної квартири, які закріпити за нею, позивачем, та на сплату комунальних послуг на 1/3 частини зазначеної квартири, які закріпити за ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.02.2014 вона ( ОСОБА_1 ) є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/3 частини зазначеної квартири є ОСОБА_2 Загальна площа квартири складає 49 кв.м., житлова площа - 30,3 кв.м. Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 29.01.19 № 1265, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за вищевказаною адресою. ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 2014 року. Факт не проживання підтверджується актом КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, підписаним майстром дільниці з обслуговування житлового фонду № 3 ОСОБА_3 . Позивач щомісячно сплачує за всю квартиру квартирну плату та комунальні послуги, які їй сплачувати важко, оскільки вона отримує невелику пенсію, а на отримання субсидії вона права не має. А тому просила зобов`язати КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради розподілити особовий рахунок на сплату комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 на два особові рахунки.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2019 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, розглядаючи спір, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, в результаті чого не врахував, що між співвласниками не визначений порядок користування квартирою (з виділенням в користування кожному з власників окремих кімнат) у зв`язку з бажанням кожного власника користуватися всією квартирою без обмежень. Крім того, зважаючи на частки кожного з власників та технічні характеристики самої квартири виділити їх в натурі не вдається за можливе. Також судом не застосовано до спірних правовідносин ч.1 ст.355 ЦК України, не враховано положення ст.360 ЦК України. Скаржник зазначає, що розподіл особового рахунку їй потрібен для отримання субсидії з оплати комунальних послуг через низький рівень її доходу.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , як співвласник 2/3 частин спірної квартири, не ставила на вирішення питання щодо встановлення порядку користування та утримання квартири. В позасудовому порядку вирішення даного питання з відповідачем ОСОБА_2 не здійснювала. З огляду на викладене, враховуючи відсутність факту виділення у користування позивачу та відповідачу конкретної житлової площі, за яку здійснювалася б оплата за самостійним особовим рахунком, суд дійшов висновку про відсутність на даний час правових підстав щодо розподілу особового рахунку між сторонами, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини зазначеної квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (фотокопія а.с.14).

Балансоутримувачем та виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території є КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради.

Спірна квартира складається з двох кімнат жилою площею 12,9 кв.м. та 17,4 кв.м., кухні площею 6,30 кв.м., ванної кімнати площею 1,8 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м., коридору площею 7,4 кв.м. Загальна площа квартири складає 49,00 кв.м.

В зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 1265 від 29.01.2019 (а.с.16), повідомленням Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 1600 від 25.03.2019 (а.с.37).

Позивач користується квартирою в цілому, про що вона заявила в ході розгляду справи.

Відповідно до Акту, складеного в присутності майстра дільниці з обслуговування житлового фонду № 3 КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 31.01.2019, ОСОБА_2 з 2014 року за місцем реєстрації не проживає по теперішній час. Мешкає в Росії і є громадянином РФ (а.с.17).

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ч.1ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Із матеріалів справи вбачається, що кожен учасник спільної часткової власності - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють, користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підміняти собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок може встановити суд.

Вказане відповідає правовому висновку, що висловлений Верховним Судом 14.11.2018 при розгляді справи №759/2823/16-ц.

Позивач вказала на брак можливості домовитися з іншим співвласником через відсутність останнього. Питання щодо визначення порядку користування квартирою чи її поділ не ставила. Дані, що співвласники визначилися самостійно з порядком користування квартирою матеріали справи не містять. Як вказано вище, позивач не заперечувала, що за відсутності іншого співвласника, користується всією квартирою.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно зі ст.66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Статті 19, ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги передбачають, що відносини між споживачами у сфері житлово-комунальних послуг, здійснюються виключно на договірних засадах. Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є основним обов`язком споживача.

Також, нормою ст.21 ч.2 п.3 того ж Закону визначено обов`язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином розподіл особового рахунку є можливим лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.

Відповідно до ст.179 ЖК УРСР користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщенням житлових будинків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (зі змінами та доповненнями; надалі - Правила) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 10 Правил передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Згідно з цими Правилами, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: 1) за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); 2) за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; 3) за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Отже, вирішити питання про поділ особових рахунків, як це передбачено положеннями вищевказаних нормативно-правових актів, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна із осіб й претендує на оформлення особового рахунку на своє ім`я та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні.

З матеріалів справи встановлено, що позивач із вимогами щодо встановлення порядку користування квартирою до суду не зверталась, рішення суду з даного питання не приймалося.

Встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про те, що порядок користування між співвласниками належною їм квартирою не встановлювався, а також між сторонами не було укладено договору про участь у витратах на оплату житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, заявлення вимог про розподіл особових рахунків є передчасним і безпідставним.

Слід також зазначити, що діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, покладений на кожного з співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. У разі ухилення співвласника від виконання своїх зобов`язань по оплаті за комунальні послуги, інші співвласники, які оплачують ці послуги, мають право на стягнення коштів, сплачених ними з співвласника, який таку оплату не проводить. У разі відмови співвласника у добровільному порядку сплатити кошти співвласнику чи співвласникам, особа має право за захистом своїх інтересів звернутись до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене вище, позивач не позбавлена можливості звернутися в суд з відповідними позовними вимогами до відповідача про стягнення коштів, які нею сплачені за утримання квартири та комунальні послуги, які має сплачувати співвласник, незалежно від того чи проживає він у квартирі, чи не користуються нею, оскільки згідно з вимогами закону «власність зобов`язує».

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не застосовані норми матеріального права, які б підлягали до застосування, є безпідставними та не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки реальний поділ квартири не проводився, порядок користування квартирою не встановлено, а в такому випадку закон не передбачає розподіл особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг між співвласниками окремо.

Твердження скаржника стосовно неможливості виділення в натурі часток співвласників квартири колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки дослідження даного питання виходить за межі заявлених позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Законне і обґрунтоване судове рішення не може бути скасовано з одних лише формальних підстав.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи. Апеляційна скарга також містить посилання на факти, що не були предметом дослідження й оцінки місцевим судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України»). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи встановлені на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи апеляційної скарги не є грунтовними, тому підстави для її задоволення відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст складений 25.07.2019.