ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенко Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Наталія Павлівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 /т.1 а.с. 4-6/. Позов обґрунтовувала тим, що вона з 2001 року знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З ОСОБА_5 вони знайомі ще зі школи, але їхні шляхи розійшлися, та зустрілись вони лише у 2000 році. Вони були не одружені і ні з ким не мали сімейних відносин. З 2001 року вони стали проживати разом у квартирі, де мешкав ОСОБА_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне господарство, мали сумісні кошти, купували разом речі, разом харчувались, відпочивали, а також разом збирали кошти на придбання автомобілю. Разом з чоловіком працювали у КП «Дніпроводоканал». У 2006 році вони з ОСОБА_5 придбали автомобіль ВАЗ 21043,2004 року виписку, державний № НОМЕР_1, який був зареєстрований на ОСОБА_5, який в подальшому продали для придбання автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, але в зв'язку з тим, що в них не було повної суми на придбання автомобіля, вони уклали кредитний договір на ім'я ОСОБА_5, і сплачували по кредиту разом. ОСОБА_5 неодноразово пропонував їй зареєструвати шлюб, але так як вони були вже не молоді, і раніше були у шлюбних стосунках так шлюб і не зареєстрували. У 2012 році ОСОБА_5 захворів на онкозахворювання, позивач доглядала його до моменту смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина. Єдиним спадкоємцем першої черги є його син ОСОБА_6 У зазначений строк позивач не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що вона не була одружена із спадкодавцем та не є спадкоємцем першої черги спадкування. Але після смерті ОСОБА_5 залишився автомобіль, який був придбаний нею та померлим за кошти, набуті у період фактичних шлюбних стосунків. Позивач пропонувала відповідачеві сплатити їй компенсацію Ѕ частини спірного автомобіля, оскільки автомобілем фактично користується відповідач, але відповідач відмовився.

Оскільки на теперішній час відповідач не має бажання повернути Ѕ частину сплачених коштів за автомобіль, позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю позивача та ОСОБА_5, визнати автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2, їх спільною сумісною власністю, та визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково /т.2 а.с. 93-97/.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 інфляційні витрати за період з 07.09.2015 року по 07.09.2018 рік в розмірі 1 159 ( одна тисяча сто п'ятдесят дев'ять) грн. 33 коп., три відсотки річних за період з 07.09.2015 року по 07.09.2018 рік в розмірі 279 (двісті сімдесят дев'ять) грн. 90 коп., а всього 1 439 ( одна тисяча чотириста тридцять дев'ять) грн. 33 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог /а.с. 100-101, 106-108/.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подачу відзиву відповідач та третя особа не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина, в томі числі на автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2. Зазначений автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_5, що не заперечували сторони в судовому засіданні.

Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_6, який є відповідачем у справі.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона з 2001 року знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5, проживала з ним разом до його смерті 13.10.2012 року однією сім'єю та автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_5 разом за спільні кошти.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 позивачеві необхідно для визнання за нею права власності на 1/2 частини автомобіля, який є спадковою масою після смерті ОСОБА_5, так як спільно набутий разом з ОСОБА_3, іншим чином, ніж за рішенням суду вона встановити зазначений факт не може. А оскільки спірний автомобіль був придбаний за час сумісного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3, то у відповідності зі ст. 74 СК України є спільною сумісною власністю останніх.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, вважає що він відповідає положенням закону.

Зокрема, вірним є встановлення факту сумісного проживання осіб не з січня 2001 року, як того вимагала позивач, а з 01 січня 2004 року, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), нормами якого було чітко передбачено, що шлюб укладається в державних органах реєстрації актів громадянського стану (стаття 12).

Зазначений Кодекс не передбачав правової можливості встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та не встановлював юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Так як правові підстави для звернення з позовом про визнання факту спільного проживання як чоловіка та жінки виникли у ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання за період до 01 січня 2004 року, виходячи з принципу незворотності дії законодавства у часі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя є шлюб.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Таким чином, з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що при розгляді вимоги про становлення факту проживання з однією сім'єю без реєстрації шлюбу, підлягають встановленню в сукупності такі факти, як спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані судом свідки дали однозначні свідчення стосовно обставин проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3, характеру їх взаємовідносин та інших обставин, на які посилаються сторони.

Так, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 суду першої інстанції пояснили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мали стосунки, що притаманні подружжю, так як вони мали спільний побут, разом проживали, проводили свята.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо встановлення на момент придбання спірного транспортного засобу юридичного факту проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не встановлено і не підтверджено чи були між стронами стосунки, що притаманні подружжю, чи вели вони спільний бюджет і спільне господарство, не з'ясована ступень участі ОСОБА_3 у набутті спірного майна - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків, допитаних судом першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року виписку, державний № НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнаючи за останньою права власності на 1/2 частину спірного автомобілю, суд керувався тим, що автомобіль був придбаний за час сумісного проживання та для спільних потреб.

Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ст.60 СК України).

Частки дружини та чоловіка у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Відповідно до ст. 63 зазначеного Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Саме на підставі зазначених норм права суд першої інстанції задовольнив позов, при цьому, виходячи з положень ст. 89 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права до виниклих правовідносин між сторонами, колегія суддів не приймає до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров