Справа № 345/127/19
Провадження № 22-ц/4808/547/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Онушканичем В.В. 15 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 300 грн до 4 000 грн, обґрунтовуючи його збільшенням витрат на оздоровлення дитини. Крім того, позивач зазначала, що відповідач протягом шести років не утримував сина матеріально, не підтримував з ним стосунків та не цікавився його життям та здоров'ям. Посилаючись на вищенаведене, а також на те, що самостійно утримувати сина вона не може у зв'язку із перебуванням у декретній відпустці по догляду за другою дитиною, ОСОБА_2 просила позов задовольнити, стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі по 4 000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття, а також витрати за надання правової допомоги. Крім того, позивач просила відкликати виконавчий лист №2-1736/2009.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено змінити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_3 на користь сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 700 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом їх виплати в інтересах дитини на ім'я стягувача ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням постановлено відкликати виконавчий лист №2-1736/2009 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважаючи його необ'єктивним та несправедливим. Зокрема, зазначає апелянт, судом першої інстанції не враховано, що у зв'язку з істотними проблемами зі здоров'ям сина ОСОБА_6, він потребує постійного догляду та реабілітації, на що витрачаються значні кошти. Також ОСОБА_2 вказує, що відповідач близько шести років не спілкується з сином, не цікавиться його життям та здоров'ям, не надає матеріальної допомоги сину і лише в усному порядку обіцяє повернути заборгованість по сплаті аліментів. А тому доводи відповідача про те, що він добровільно допомагає сину, на думку ОСОБА_2, є надуманими та не відповідають дійсності. Позивач також звертає увагу суду на те, що відповідач ОСОБА_3 постійно працює за межами України, а тому має достатні доходи для утримання сина ОСОБА_6. Апелянт вказує й на те, що її не було допущено в судове засідання на розгляд даної справи, а тому вона не мала можливості надати детальні пояснення щодо заявлених нею позовних вимог. Крім того, ОСОБА_2 вважає безпідставною відмову суду першої інстанції у стягненні із відповідача на її користь витрат за надання правової допомоги у розмірі 700 грн, оскільки нею було долучено оригінал квитанції №0482824 від 10.01.2019 року, що і є належним доказом надання такої допомоги. Також позивач вказує, що дана справа розглядалась за її відсутності, а тому угода на ведення справи у суді із адвокатом не укладалась. Посилаючись на незаконність рішення суду, апелянт просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечує, вважаючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 завищеними та не доведеними належними та допустимими доказами. Додатково представник відповідача вказує, що відповідач не відмовляється від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_6. Більш того між сторонами існує усна домовленість про добровільну сплату аліментів у розмірі 1 000 грн, яку він систематично виконує. Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 не має постійного заробітку, оскільки працює на сезонних роботах, представник відповідача просить постановити рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі по 1 500 грн щомісячно до досягнення ним повноліття.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та постановляючи рішення про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1 700 грн, суд першої інстанції, враховуючи знецінення коштів внаслідок інфляції та постійне подорожчання усіх груп товарів для дітей, дійшов висновку, що присуджений раніше розмір аліментів є недостатнім для забезпечення належного рівня утримання сина сторін ОСОБА_4. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 5).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 22 вересня 2009 року постановлено стягувати з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі по 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6).

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку із зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував, що відповідач будучи фізично здоровою особою та працездатним, спроможний сплачувати аліменти на сина щомісячно у більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду. При цьому, судом першої інстанції було взято до уваги матеріальне становище та стан здоров'я сторін і дитини, наявність на утриманні у відповідача сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Колегія суддів звертає увагу на те, що батьки мають рівні права та обов'язки відносно дітей і повинні забезпечити дитині хоча б прожитковий мінімум, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на час постановлення судом оскарженого рішення становить для дітей віком від 6 до 18 років - 2 027 грн. При цьому, слід зазначити, що інтереси дитини при визначенні розміру аліментів є більш важливими за інші обставини, тому що виплата аліментів призначена саме для дитини, а не для матері.

У зв'язку із наведеними обставинами суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, визначаючи своїм рішенням до сплати ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у твердому грошовому розмірі по 1 700 грн в місяць. Такий розмір аліментів є більшим, ніж половина визначеного законом прожиткового мінімуму.

Посилання апелянта на те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому в позовних вимогах розмірі, не доведені жодними належними та допустимими доказами, а тому до уваги апеляційним судом не приймаються.

Не доведено також позивачем в установленому законом порядку й наявність заборгованості по сплаті аліментів за рішенням суду від 22 вересня 2009 року, а тому апеляційний суд такі доводи ОСОБА_2 відхиляє.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_2 про те, що її не було допущено до участі в судовому засіданні, чим позбавлено можливості надати додаткові пояснення щодо суті позовних вимог, оскільки справи зазначеної категорії є малозначними і розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. ст. 274, 279 ЦПК України. При цьому, ОСОБА_2 могла подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Однак, таким правом не скористалася.

Виходячи із вище викладеного, підстав для скасування або зміни оскарженого рішення в частині стягнення аліментів немає.

Що ж стосується доводів ОСОБА_2 про необґрунтовану відмову суду першої інстанції у стягненні із відповідача на її користь витрат за надання правової допомоги у розмірі 700 грн, апеляційний суд зазначає таке.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача витрат за надання правової допомоги, суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження сплати нею витрат на правничу допомогу, зокрема, не долучено договору про надання правничої допомоги. Однак, погодитись із цим висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положенням статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 27 названого Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз'яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об'єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги з адвокатом в письмовій формі не укладала, однак при подачі позову до суду вказала, що договір про надання такої допомоги нею було укладено в усному порядку, що не суперечить ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». При цьому, до матеріалів позовної заяви позивач долучила квитанцію №0482824 від 10.01.2019 року на суму 700 грн про оплату послуги адвоката з оформлення позовної заяви (а.с. 11).

Апеляційний суд зауважує, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №491/339/15-ц.

Враховуючи те, що договір про надання правової допомоги ОСОБА_2 було укладено в усній формі, а також те, що позивач представила передбачені чинним законодавством докази на підтвердження понесення нею витрат на правову допомогу, зокрема витрат за складення адвокатом ОСОБА_8 позовної заяви у сумі 700 грн, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у стягненні на її користь таких витрат.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення на її користь витрат за надання правової допомоги не може залишатися в силі і підлягає до скасування в цій частині з ухваленням нового рішення про задоволення вимоги щодо стягнення витрат за надання правової допомоги.

Керуючись ст. ст. 274, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2019 року в даній справі в частині відмови в стягненні витрат за надання правової допомоги скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 700 (сімсот) грн витрат за надання правової допомоги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк