Дата документу 08.05.2019 Справа № 334/5762/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5762/17 Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/1666/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів на утримання дружини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів на утримання дружини.

В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2017 року. Від шлюбу сторони мають дитину: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини в добровільному порядку не надає. Позивач здійснює догляд за дитиною до трьох років, і тому також потребує матеріальної допомоги. В зв`язку з наведеним позивач просить про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та коштів на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною трьох років - по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05.09.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти на її утримання у розмірі 1/4 частки його заробітку, щомісяця до досягнення дитиною ОСОБА_4 трирічного віку, починаючи з 05.09.2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2018 року відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягненням дитиною 3 річного віку з дня пред`явлення позову до суду та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/10 заробітку, щомісяця до досягнення дитиною 3 річного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили т а в частині стягнення судового збору рішення змінити , зменшивши розмір судового збору до 640 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п`ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог. Вирішуючи питання щодо розміру стягуваних аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач офіційно працевлаштований, має постійне джерело доходу, відповідач не страждає на хронічні захворювання, не має на утриманні інших непрацездатних осіб чи неповнолітніх дітей, осіб-інвалідів, а тому на думку суду, має можливість надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини у 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, тому позбавлена можливості працювати і також потребує матеріальної допомоги на своє утримання. Відповідач має можливість надавати позивачці матеріальну допомогу на її утримання у розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача, щомісяця, до досягнення дитиною 3-річного віку.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, сторони у справі з 29.04.2017 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданим Дніпровським районним в м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Дитина проживає разом з позивачкою і перебуває на її повному матеріальному утриманні, т.я. відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки у добровільному порядку не надає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Водночас законодавством гарантовано мінімальний розмір аліментів на утримання дитини, який не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і нижче якого суд не може визначити розмір аліментів на одну дитину.

Таким чином, визначаючись щодо розміру частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, є 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Відповідно до ч.2. ст.84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не працює, знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років, дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні, колегія суддів погоджується з визначеним розміром аліментів на утримання позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюб між сторонами тривав незначний час, то відповідно до положень ст. 83 Сімейного кодексу рішенням суду взагалі може бути позбавлено одного із подружжя права на утримання або обмежено його строком і вважає, що я взагалі не маю права претендувати на своє утримання, є безпідставними з огляду на наступне.

Стаття 83 Сімейного кодексу регулює питання, що стосуються права утримання одним із подружжя лише з загальних підстав. Однак, питання щодо утримання дружини у разі проживання з нею дитини та підстави припинення такого утримання права регулюються виключно статтями 84 та 85 Сімейного кодексу, якими взагалі не передбачено позбавлення права на утримання, а серед підстав припинення відповідного утримання, такої підстави як нетривалість шлюбу - не існує.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав права присуджувати аліменти на утримання дружини від дня подачі позову, посилаючись на те, що відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу аліменти стягуються з моменту подачі позовної заяви до суду лише на утримання дитини.

Жодним положенням чинного законодавства не заборонено стягувати аліменти на утримання дружини у разі проживання з нею дитини починаючі від дня подачі позову.

Частиною 1 ст. 79 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти одному із подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Посилання скаржника на те, що суд при вирішенні питання про стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3-х років, не дотримався положень ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу та не з`ясував чи може він утримувати дружину, спростовуються матеріалами справи.

В апеляційній скарзі скаржником зазначено, що він проживає з батьками які офіційно не працюють, його мати ОСОБА_5 є особою передпенсійного віку, а батько ОСОБА_6 досяг пенсійного віку, хворіє, потребує його допомоги, і таким чином батьки перебувають на його повному утриманні.

Проте, факт реєстрації місця проживання апелянта за однією адресою де зареєстровані його батьки, не є доказом того, що батьки перебувають на його утриманні. Належних та допустимих доказів на підтвердження наведених обставин скаржник не надав.

Хибним також є твердження скаржника про те, що дружина та його дитина є матеріально забезпеченими, з огляду на те, що вони проживають разом з батьками дружини.

Частиною 4 ст. 84 Сімейного кодексу України визначено, що дружина з якою проживає дитина, має право на утримання, незалежно від її матеріального становища.

Скаржником на підтвердження того, що він не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини до досягнення дитини 3-х років не надано жодного належного та допустимого доказу.

За положеннями з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: