ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4620/19 Справа № 202/3136/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

В червні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490050164 від 22.10.2007 року у розмірі 70452 грн. 37 коп., яка складається з: заборгованості по відсотках - 70452 грн. 37 коп., сплачений судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп., всього - 71830 грн. 37 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. ПАТ "Альфа-Банк" не надав доказів того, що грошові кошти видавалися ОСОБА_4 . Також судом першої інстанції не було з`ясовано чи сплачував ОСОБА_4 відсотки за кредитним договором. Вважає докази надані позивачем, а саме розрахунок заборгованості та виписку з особового рахунку ОСОБА_4 неналежними та недопустимими. Крім того, вважає, що дії позивача щодо розрахунку заборгованості в частині сплати відсотків вводили ОСОБА_4 в оману.

У відзиві ПАТ «Альфа-Банк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки доводами апеляційної скарги є те, що на думку, заявника, є відсутність доказів видачі грошових коштів за кредитним договором, не з`ясування питання чи сплачував ОСОБА_4 відсотки за кредитним договором та порядок їх розподілу. Тоді як в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_4 сумлінно сплачував, навіть з переплатою всі суми за відсотками та тілом кредиту. Матеріали справи містять докази отримання кредитних коштів та користування ними. Крім того, відповідач ОСОБА_4 у судових засіданнях факт укладення кредитного договору, як і заявник, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року у справі № 202/3136/16.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір № 490050164, за яким останній отримав кредит у розмірі 29076,83 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,0 % на рік з кінцевим терміном повернення 22.10.2013 року. Кредит видавався для придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ТОВ «Дніпромотор» № 202/07-2007 від 20.07.2007 року - HONDA CIVIC, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який було передано в заставу банку.

11 червня 2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 490050164 від 22.10.2007 року, відповідно до якого встановлено кінцевий строк повернення кредиту - 22.10.2017 року.

Згідно п. 2.4. Кредитного договору № 490050164 від 22.10.2007 року, кредит (цільове призначення) надавався ОСОБА_4 для придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ "Дніпромотор" №202/07-2007 від 20.07.2007 року - HONDA, CIVIC, 2007 року випуску та сплати страхової суми ЦД ТДВ "Альянс Україна".

ОСОБА_4 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 152084,59 грн., яка складалася з: 133557,79 грн. - заборгованість за кредитом, 7644,43 грн. - заборгованість по відсоткам, 10882,37 грн. - пеня, та яку було стягнуто з відповідача за рішенням Постійно діючого третейського суду при Українській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» м. Чернігова від 25.09.2014 року.

Станом на 18.04.2016 року прострочення платежу склало 727 днів, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором склала 803766,80 грн., а саме: 70452,37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7333124,43 грн. - пеня.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_4 грошових коштів, зазначених банком в позовній заяві не отримував, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки даний факт неодноразово підтверджувався у судових засіданнях, як самим апелянтом, так і його представником.

Крім того, з виписки по рахунку ОСОБА_4 , які знаходяться в матеріалах справи, підтверджують факт виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору та сплату кредитних коштів.

ОСОБА_4 особисто підписано розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, який є додатком до кредитного договору.

Також дані обставини встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, згідно постанови Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, факт укладення кредитного договору №490050164 від 22.10.2007 року, отримання транспортного засобу свідчить про отримання грошових коштів позичальником.

ОСОБА_1 в своїй же скарзі визнає факт сплати ОСОБА_4 грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в тому числі і за відсотками, зазначивши, що ОСОБА_4 сумлінно сплачував, навіть з переплатою всі суми за відсотками та тілом кредиту.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, вимога заявника про скасування рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки дана дія не передбачена чинним процесуальним законом.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров