ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобовязання звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів про право власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобовязання звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року у справі № 201/372/16-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і задоволено її зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП Дніпропетровське МБТІ. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, визнано недійсним договори купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Внаслідок цього, квартира залишилася у комунальній власності.

З 01.02.1999 року і до цього вона зареєстрована у квартирі, утримує її у належному стані, сплачує комунальні платежі. На неї як на основного квартиронаймача відкритий особовий рахунок.

Позивачка зазначала, що зверталася із заявами до Департаменту житлового господарства, Департаменту по роботі з активами, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявами про скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, але Департаментами було відмовлено у скасуванні цих записів.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд зобовязати Дніпровську міську раду звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів № 3920 від 13.11.2015 року, № 2228 від 23.10.2015 року, запису про право власності, згідно свідоцтва від 18.07.2001 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради по розпорядженню від 18.07.2001 року № 46/854-2001 щодо обєкту нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року у справі № 201/372/16-ц (провадження № 2/201/935/2016), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.09.2017 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП Дніпропетровське МБТІ. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 18.07.2011 року на квартиру № 221, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на імя ОСОБА_4 згідно з розпорядженням від 18.07.2001 року № 46/854-2001. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 221, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 23.10.2015 року за реєстровим № 2228. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 221, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 13.11.2015 року за реєстровим № 3920 (а.с.12-18).

ОСОБА_1 на підставі посвідчення № 1/01 про право зайняття службової житлової площі, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі рішення адміністрації підприємства Дніпрокомунтранс № 1057 від 21.12.1998 року, заселилась та з 01.02.1999 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі свідоцтва про право власності від 18.07.2001 року, виданого на імя ОСОБА_4, Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 46/854-2001 від 18.07.2001 року щодо цієї ж квартири, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири та зареєстрований в реєстрі за № 2228, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру.

В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу, які були надані на запит суду приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, міститься інформаційна довідка КП Дніпропетровське ДБТІ № 11871 від 20.10.2015 року за підписом уповноваженої особи в.о. начальника інформаційно-юридичного відділу ОСОБА_7, відповідно до якої станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою спірної квартири наявні відомості про право власності на квартиру ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 18.07.2001 року на підставі розпорядження Дніпропетровської міської ради № 46/854-2001 від 18.07.2001 року, зареєстрованого КП Дніпропетровське МБТІ в реєстрову книгу № 121п/4258.

Допитаний в межах розгляду цивільної справи № 201/372/16-ц (провадження № 2/201/935/2016), як свідок ОСОБА_7 співробітник КП Дніпропетровське МБТІ, за підписом якого була видана інформаційна довідка № 11871 від 20.10.2015 року, пояснив суду, що в зазначений час він дійсно виконував обовязки начальника інформаційно-юридичного відділу КП Дніпропетровське МБТІ, проте довідку № 11871 від 20.10.2015 року не видавав та не підписував її.

Згідно з листом КП Дніпропетровське МБТІ № 4292 від 06.10.2016 року в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою спірної квартири.

З листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/14-443 від 23.02.2016 року вбачається, що за даними електронної бази Управління відсутня інформація щодо передачі у власність громадян квартири, а згідно з відомостями наданими управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради за вихідним номером 3/4-1702 від 25.07.2016 року. Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Будинок № 50 по вулиці Набережна Перемоги в місті Дніпропетровську прийнятий від ОЖКП Південне у комунальну власність на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 22.01.2004 року № 277. Свідоцтво про право власності на квартиру департаментом житлового господарства не видавалось.

Судом також було встановлено, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 13.11.2015 року був посвідчений договір купівлі-продажу квартири щодо відчуження ОСОБА_3 та придбання у власність ОСОБА_2 квартири. ОСОБА_3 набула право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Встановлено, що спірна квартира перебувала та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпропетровська, а свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на імя ОСОБА_4 не видавалось даним управлінням, як і не видавалась КП Дніпропетровське МБТІ інформаційна довідка № 11871 від 20.10.2015 року про наявність в інвентаризаційній справі на вказану квартиру відомостей про право власності ОСОБА_4 на цю квартиру, які стали підставами для посвідчення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 23.10.2015 року договору купівлі-продажу цієї квартири між ОСОБА_4 і ОСОБА_3А, а також враховуючи, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 при посвідчені договору не були направлені запити до відповідних органів державної виконавчої влади для встановлення відомостей про правонабувача квартири, яка була предметом договору, суд дійшов висновку про можливість задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 18.07.2001 року і укладеного на його підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2015 року Враховуючи, що продавець за договором ОСОБА_3 набула право власності на квартиру за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого на підставі неіснуючого документу про право власності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання наступного договору недійсним.

Як вказувала позивачка, з 01.02.1999 року і до цього часу вона зареєстрована у квартирі, утримує її, сплачує комунальні платежі. На неї, як на основного квартиронаймача, відкритий особовий рахунок.

12 березня 2018 року позивачка подала до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради заяву, в якій просила звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів про право власності на квартиру (реєстраційний номер 01), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Департамент листом від 16.03.2018 року № 3-91/1 відмовив, запропонувавши звернутися до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.20).

24 квітня 2018 року позивачка звернулася із заявою до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, в якій просила звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів про право власності на квартиру.

Департамент листом від 05.05.2018 року № 8/51260 також відмовив і запропонував звернутися до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (а.с.22).

29 травня 2018 року представник позивачки за довіреністю ОСОБА_8 звернулась із заявами про скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за реєстраційними номерами 28410175, 28409244, 28407796.

29 травня 2018 року рішеннями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відмовлено у скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційними номерами 41320141, 41319850, 41319564 відповідно.

Як вбачається зі змісту рішень Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, відповідно даних Реєстру прав власності, інформації, що міститься у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року по справі № 201/372/16-ц, ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.09.2017 року (провадження № 22ц/774/1821/17) ОСОБА_1 ніколи не була власником квартири АДРЕСА_3, а була і є її користувачем.

Також, судом було встановлено, що вказана квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

На підставі ст.ст. 2, 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п.12 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141, позивачці відмовлено у скасуванні записів про право власності (а.с.25-27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачка не має правових підстав для подачі заяви про скасування державної реєстрації прав, оскільки не є власником, іншим правонабувачем, стороною правочину, у яких виникло речове право на обєкт нерухомого майна щодо якого подано заяву про скасування. Крім того, відносно вказаної квартири наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закону).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктом 3 ч.1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено заявників, які можуть звернутися до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію. До них належать: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав; іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки; орган місцевого самоврядування у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Відповідно до пунктів 46, 49, 50, 51 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою КМУ № 1141 від 26.10.2011 року, зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, записи про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора.

До Державного реєстру прав під час внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, записів про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав вносяться відомості про підставу для внесення таких змін, записів чи скасування записів: назва документа; серія документа (за наявності); номер документа; дата видачі документа; уповноважений субєкт, що видав документ; додаткові відомості про документ (за наявності).

Зміни до записів Державного реєстру прав вносяться у випадках, передбачених законом, у тому числі в разі виникнення необхідності внесення додаткових відомостей до наявних записів Державного реєстру прав, що не повязані з набуттям, зміною чи припиненням речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень, зокрема проставлення відмітки про погашення запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек.

Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч.1 ст. 20 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Наказом Міністерства юстиції України від 21.11.201 6року № 3276/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.11.2016 року за № 1504/29634, затверджені вимоги до оформлення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як визначено у ч. 4 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч.3 ст. 19 Закону зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав, внесення запису про скасування рішення державного реєстратора здійснюються у строк, що не перевищує 2 години з часу реєстрації відповідної заяви/рішення суду в Державному реєстрі прав.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України № 6-84 цс14 від 03.09.2014).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання повноважень органів місцевого самоврядування в галузі управляння комунальною власністю регулюється Конституцією України, Житловим Кодексом України, Законом України Про місцеве самоврядування в Україні та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна Статтею 29 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні.

За правилами ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень обовязковій державної реєстрації підлягає право.

ОСОБА_1 не було дотримано встановленої законодавством процедури набуття права власності на спірну квартиру та не подано до компетентних органів місцевого самоврядування всіх необхідних документів для вирішення питання в досудовому порядку. З урахуванням дискреційних повноважень, суд не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції надав правильну оцінку встановленим обставинам справи та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що суд згідно з чинним законодавством не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо вирішення питання про передачу комунального майна у власність, визначення їх меж та конфігурацій, спонукати власника зареєструвати своє право власності або ж внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивачки про зобовязання органу місцевого самоврядування звернутися до державного реєстратора із заявою про скасування записів про право власності не підлягають задоволенню, оскільки таке право витікає з іншого права права власника щодо розпорядження своїм майном. Повноваження щодо управління майном, що перебуває у комунальній власності відносяться до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_9