Ухвала

10 червня 2019 року

м. Київ

справа № 489/1754/17

провадження № 61-5107ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою у розмірі 32 300 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Hyundai Hi», номерний знак НОМЕР_1 на 74 км автодороги «Одеса - Мелитополь - Новоазовськ» здійснив зіткнення з транспортним засобом «Ford Fiesta» номерний знак НОМЕР_2 під його керуванням, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 10.4 Правил дорожнього руху, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Згідно звіту про вартість збитків вартість відновлювального ремонту складає 183 338 грн 61 коп., а фактично понесені витрати згідно акта здачі-приймання виконаних робіт склали 110 300 грн. ПАТ «Страхова компанія Галицька» відшкодувала збитки на суму 76 000 грн. Посилаючись на вказане позивач просив стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою у розмірі 32 300 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалене у справі судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Посилаючись на наявність зазначеної обставини, ОСОБА_1 разом з тим не додав до касаційної скарги доказів, які б її підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик