КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5438/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем 16 грудня 2010 року був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», що викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Посилаючись на те, що позичальник не виконує належно зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 22.08.2018 становить 38 215,39 грн. та складається із заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 24 354,78 грн., заборгованості за пенею - 13 909,40 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 795,97 грн., позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості на користь АТ Комерційний Банк «ПриватБанк».

Відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору б/н від 16.12.2010, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову, представник АТ Комерційного банку «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, без врахування при ухваленні рішення, що картка за НОМЕР_1 була перевипущена зі строком дії до 30 червня 2018 року. Останній самостійний платіж проведено відповдіачем 30.11.2017 у розмірі 400,00 грн. Аналогічна інформація міститься й у виписці по картковому рахунку від 30.11.2015 - "Пополнение наличными в терминале самообслуживания: Белая Церковь, пер. Николая Гоголя, д. 23 а, Отделение банка. Плательщик: карта НОМЕР_1" UAH 400.00 CR ". Оскільки позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, тому вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності. Банком подано позовну заяву до суду 28.08.2018, тобто в межах строку позовної давності. Вищевказані обставини та факти судом не досліджені й залишені поза увагою, а тому суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

У судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк для звернення з позовом без поважних причин.

В частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним за недоведеністю вимог. В цій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» в межах доводів апеляційних скарг, так і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 16 грудня 2010 року відповідачем ОСОБА_2 підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ Комерційний банк «ПриватБанк», з отриманням кредитної картка «Універсальна» № НОМЕР_2 зі строком дії - до останнього дня січня 2014 року. Умови та характеристика тарифного пакету ««Універсальна» визначені у тарифах на обслуговування платіжних карток та підписані відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 13, 14 том 1).

АТ Комерційний банк «ПриватБанк» надано, а відповідачем ОСОБА_2 отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 31 січня 2014 року (а.с. 5 том 2).

Факт укладення договору на зазначених базових умовах та отримання кредиту не заперечувала відповідач ОСОБА_2 .

Таким чином, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ Комерційний банк «ПриватБанк» (частина перша статті 634 ЦК України) між сторонами укладено договір про надання банківських послуг.

Сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця щомісячного платежу на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат.

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 22 серпня 2018 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 38 215,39 грн. (а.с. 9-12 том 1).

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 29 серпня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 38 215,39 грн., яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31 грудня 2010 року по 22 серпня 2018 року в сумі 24 354,78 грн., нарахованої пені в сумі 13 909,40 грн. за період з 01 лютого 2016 року по 22 серпня 2018 року, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 795,97 грн..

Відповідач ОСОБА_2 подала заяву до суду першої інстанції про застосування позовної давності у спорі (а.с. 54-55 том 1).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору б/н 16 грудня 2010 року банк надав позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором, не пізніше 31 січня 2014 року.

Таким чином, кредитор ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 31 січня 2014 року. Після закінчення строку його дії у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у розмірі 24 354,78 грн. охоплює період з 31 грудня 2010 року по 22 серпня 2018 року, з якого період з 01 лютого 2014 року по 22 серпня 2018 року виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена кредитором вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами за період з 01 лютого 2014 року по 22 серпня 2018 року є безпідставною та задоволенню не підлягає з цих підстав.

Також не узгоджується з нормою матеріального права і вимога позивача в частині стягнення пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період з 01 лютого 2016 року по 22 серпня 2018 року, виходячи з такого.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, колегією суддів встановлено, що за основу визначення розміру заборгованості по пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання позивачем покладено період прострочення виконання грошового зобов`язання з 01 лютого 2016 року по 22 серпня 2018 року, тоді як строк кредитування припинився 31 січня 2014 року.

Оскільки право позивача нараховувати заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитними коштами припинилося зі спливом строку кредитування (31 січня 2014 року), тому вимога позивача про стягнення неустойка за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період з 01 лютого 2016 року по 22 серпня 2018 року є безпідставною та задоволенню не підлягає з цих підстав.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог позивача про стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 31 грудня 2010 року по 31 січня 2014 року, колегія суддів виходить з такого.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався у межах строку кредитування до 31 січня 2014 року повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця.

Із поданих позивачем письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_2 допустила невиконання зобов`язання по сплаті нарахований процентів в обумовлений сторонами строк та станом на 31 січня 2014 року за нею обліковувалась заборгованість в сумі 358,25 грн. (а.с. 10 том 1).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитором протягом всього часу - до закінчення строку кредитування ( у справі, що переглядається - 30 квітня 2014року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Із наданої виписки по здійсненню операцій з використанням платіжної картки № НОМЕР_2 вбачається, що останню операцію по картці щодо зняття готівки відповідач ОСОБА_2 здійснила 15 січня 2014 року, щодо поповнення - 23 січня 2014 (а.с. 106- 110 том 1).

Усі інші платежі здійснювались банком автоматично шляхом списання грошових коштів з пенсійної картки ОСОБА_2 . Вчинення кредитором дій, спрямованих на погашення заборгованості шляхом списання коштів з рахунка боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення не можуть вважатися добровільним погашенням боргу.

З позовом про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами позивач звернувся 29 серпня 2018 року, тобто зі спливом позовної давності щодо кожного щомісячного платежу.

Відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування позовної давності у спорі.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши при розгляді справи, що позивач в частині вимог про стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами, що виникла в межах строку кредитування з 31 грудня 2010 року по 31 січня 2014 року, звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові в цій частині вимог з підстав спливу позовної давності.

Перевіряючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафу відповідно до умов кредитування в сумі 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 795,97 грн. (штраф процентна складова), колегія суддів виходить з такого.

За змістом статті 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», до яких приєднався позичальник, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення основного зобов`язання (а.с. 14 том 1).

Згідно з розділу штраф за умови кредитування також передбачена сплата штрафів у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором.

Таким чином, нараховуючи одночасно пеню та штрафи згідно умов кредитування за порушення позичальником строків виконання зобов`язання, банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам частини 1 статті 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 264, 265 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, з характером спірних правовідносин належним чином не визначився та ухвалив судове рішення з помилковою оцінкою прав та обов`язків сторін, з яких суд виходить при відмові у позові Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк».

Так, мотивуючи свій висновок про відмову у позові АТ «Комерційний банк «Приватбанк» до всіх заявлених вимог з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом, суд першої інстанції не врахував зміст положень статті 256 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його недоведеності, що є самостійною підставою для цього.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії договору кредиту, вказує на те, що вимоги кредитора АТ «Комерційний банк «Приватбанк» щодо стягнення процентів за користування позикою та пені, що виходить за межі строку кредитування, а також покладення на боржника подвійну цивільно-правову відповідальність не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право позивача в цій частині вимог та застосування до спірних правовідносин сторін правил позовної давності. Такі вимоги слід вважати недоведеними, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про переукладення з позичальником ОСОБА_2 договору на таких самих умовах, на яких він був укладений 16 грудня 2010 року, з перевипуском картки та видачу позичальнику нової картки зі строком дії до 30 червня 2018 року, а також картки № НОМЕР_3 зі строком дії до 31 жовтня 2017 року, не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з такого.

За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 спеціальний платіжний засіб (платіжна картка) є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування.

Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Факт укладення договору з ОСОБА_2 на таких самих умовах, видачу та здійснення позичальником платежів з нової кредитної картки позивач не підтвердив належними і допустимими доказами. Обставини укладення та підписанні зобов`язання з АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» на таких самих умовах, що існувало на підставі договору від 16 грудня 2010 року, заперечила відповідач у справі.

Інші доводи апеляційної скарги позивача про те, що ОСОБА_2 останній самостійний платіж проведено 30 листопада 2017 у розмірі 400,00 грн., що свідчать про переривання строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки строк дії договору закінчився 31 січня 2014 року. Отже здійснення будь-яких платежів поза межами строку дії договору не є визнанням свого боргу.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи в частині вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», тому відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: