БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2010/18
Провадження № 2/497/136/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретарів судового засідання Ковтун О.І., Сітченка М.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача - Є ОСОБА_2 , Неголюка С.Б.,

представника відповідача - Шевчук ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на проведення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, третьої особи ОСОБА_4 про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення про визнання Кредитного договору №234/ПК-12/06 від 12 грудня 2006 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та між нею, позивачем - недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що 12.12.2006 року, між нею та ТОВ "Український промисловий банк" було укладено кредитний договір №234/ПК-12/06, згідно з умовами якого банк надав їй кредитні кошти у розмірі 45 000.00 доларів США з розрахунку 12.50 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 11 грудня 2026 року.

30.06.2010 року між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ "Укрпромбанку" на користь АТ "Дельта Банк", визначених договором, Укрпромбанк передає Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта банк заміноє Укрпромбанк як кредитора у зазначених зобов`язаннях, також в наслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позивач вважає, що договір кредиту №234/ПК-12/06 від 12.12.2006 року є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з ти підстав, що:

- при зверненні до ТОВ «Український промисловий банк» їй, позивачу потрібні були кошти для своїх споживчих цілей, а саме для розрахунку з іншими резидентами України, однак договір був укладений в іноземній валюті в доларах США. При цьому вона, позивач повністю довіряла ТОВ «Український промисловий банк» вважаючи, що сторони діють у відповідності до вимог закону, що визначення валютного платежу в доларах США є безпечним, і зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у кредитному договорі відсутня інформація про валютні ризики. Разом з цим, Законом України «Про захист прав споживачів» заборонено укладати споживчі кредити в іноземній валюті;

- банк не проінформував її, позивача як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладання кредитного договору про можливі ризики у разі можливої зміни валютного курсу;

- на момент укладання спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту, була відсутня.

З цих підстав позивач просила визнати кредитний договір не дійсним.

Ухвалою від 20.11.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 18.12.2018 року о 10:00 годині (а.с.21).

Відповідачу та третій особі надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами.

05.12.2018 року до суду представником відповідача надіслано відзив на позовну заяву, яким повністю заперечуються доводи позивача. На спростування тверджень позивача, представником надано Банківську ліцензію №67 видану ТОВ «Український промисловий банк», Дозвіл №67-5 на право здійснення операцій …, Додаток до дозволу №67-5 від 27.06.2006 року з Переліком операцій, які має право здійснювати ТОВ «Український промисловий банк» (а.с.35-41).

18.12.2018 року в підготовче засідання сторони не прибули.

Проте 18.12.2018 року позивачем ОСОБА_1 надіслано клопотання про витребування доказу щодо отримання нею, ОСОБА_1 , інформаційного листа про валютні ризики, відносно кредитного договору № 234/ПК-12/06 від 12.12.2006 року з відміткою про ознайомлення (а.с.47-49).

А також представником позивача надіслано клопотання про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції з Київським районним судом м.Одеси (а.с.42-46).

Ухвалою від 18.12.2019 року підготовче засідання було відкладено на 30.01.2019 року, клопотання розглянуті, та задоволені (а.с.53-54).

09.01.2019 року представник відповідача на адресу суду надіслано заяву щодо неналежного відповідача у цій справі (а.с.64-65), а також надіслано на виконання ухвали суду Лист-повідомлення про умови кредитування по банківському продукту «Надання кредитів за програмою цільового споживчого кредитування «Житло в кредит», за підписом про отримання ОСОБА_1 (а.с.67).

30 січня 2019 року в підготовчому засідання за клопотанням представника позивача оголошено перерву до 14:00 години 11.03.2019 року у зв`язку з не врученням відповідачем позивачу відзиву на позовну заяву.

21 лютого 2019 року позивач надіслала до суду відповідь на відзив, наполягаючи на задоволенні позовних вимог (а.с.86-88).

Ухвалою суду від 11.03.2019 року підготовчий розгляд по справі закрито та призначено до судового розгляду на 12.04.2019 року на 13:00 годину (а.с.106-107). Явку позивача ОСОБА_1 на судовий розгляд в приміщення Болградського районного суду Одеської області визнано обов`язковою.

12.04.2019 року ухвалою суду судовий розгляд по справі відкладено у зв`язку з неявкою сторін та повторно призначено на 23.05.2019 року о 09:00 годині.

Позивач, будучи присутньою в судовому засіданні 24.06.2019 року підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, повідомила суду що договір № 234/ПК-12/06 від 12 грудня 2006 року між нею, позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» вона укладала добровільно, при цьому ніхто тиску на неї не вчиняв і не примушував до його укладання. Суму кредитну отримала в доларах США 45 000.00, які були витрачені на придбання квартири.

Договір іпотеки з ТОВ «Український промисловий банк» вона також укладала, за яким предметом іпотеки була саме придбана нею квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір поруки між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 (її чоловіком) вона також підписувала.

При цьому, позивач вважала, що кредитний договір є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що кредит було їй видано в іноземній валюті в доларах США, коли курс гривні до долара США становив 5 гривен, а наразі курс значно виріс і по відношенню до гривні становить 26.00 гривен.

Банком не було повідомлено їй, позивачу про можливі ризики у разі різкої зміни валютного курсу, що суперечить постанові правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, а також у зв`язку з відсутністю у банка індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти.

Вона, позивач в силу важкого матеріального становища, та ситуацією, що склалася в її сім`ї (чоловік потрапив в аварію в іншій країні), не спроможна була сплачувати необхідні щомісячні платежі, які для неї стали не помірними, а тому допустила прострочення виплат. Вона не відмовляється від обов`язку повернути кредитні кошти, але питання заключається в сумі боргу, та банк мав би піти їй назустріч, врахувавши її важке становище

Позивач також підтвердила, що їй стало відомо про наявність заочного рішення суду про стягнення з неї боргу за цим кредитним договором на початку 2018 року, де з неї було стягнуто борг в гривнях. У подальшому вона подала заяву про скасування заочного рішення, яка була задоволена, заочне рішення було скасовано. Але при новому розгляді суд постановив рішення за наслідками уточнених позовних вимог банком, які також задоволені.

Представник позивача у судовому засідання підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Надав пояснення з правових підстав заявленого позову. Вважав, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Представник відповідача у судовому засідання заперечувала проти задоволення позовної заяви та просила у задоволенні позову відмовити. Підтримала заперечення викладені у письмовому відзиві. Пояснила, що позивач звернулася до ТОВ «Український промисловий банк» з заявою про видачу кредиту в іноземній валюті доларах США. Кредитний договір був підписаний сторонами, позивач мала змогу його детально вивчити, і у разі не влаштування її, викладених в договорі умов, не укладати його. Втім, позивач договір уклала, отримала кредитні кошти в доларах США, та саме в доларах США мала щомісяця здійснювати погашення, тобто сплату боргу. Позивачу, достовірно було відомо про відсутність сталого фіксованого курсу долара США в Україні, і що строк дії договору до 2026 року, тобто 20 років, і що за ці роки курс долара США міг як зменшитись так і збільшитись.

На час укладання цього кредитного договору 12.12.2006 року ТОВ «Український промисловий банк» мав ліцензію на здійснення валютних операцій, копія якої надана суду.

Позивачу при укладенні договору було видано письмовий Лист-повідомлення про умови кредитування по банківському продукту, що підтверджується її особистим підписом.

На думку представника, посилання позивача про не попередження її письмово про валютні ризики є безпідставним, оскільки Постанова правління НБУ №168 Про надання банками споживачу повної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту та попередження про валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором була прийнята 10.05.2007 року, тоді як спірний кредитний договір був укладений на пів року раніше 12.12.2006 року.

Крім цього, представник неодноразово звертав увагу суду на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки АТ «Дельта Банк», до якого перейшло право вимоги від ТОВ «Український промисловий банк» на підставі договору від 30 червня 2010 року укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України «Про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитним договорам, зокрема і за кредитним договором №234/ПК-12/06 від 12.12.2006 року до теперішнього часу не ліквідовано, та він має право бути стороною в судовому процесі.

Третя особа ОСОБА_4 жодного разу до суду не з`являвся, на адресу суду надіслав заяву про проведення усіх судових засідань у його відсутність (а.с.166, 170-171).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 234/ПК-12/06, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США з розрахунку 12,50 відсотків річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 11 грудня 2026 року (а.с.7-11).

В забезпечення вищезазначеного кредитного договору 12 грудня 2006 між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. зареєстрований в реєстрі за № 18945 (а.с.12-15) та договір поруки № 234/ПК-12/06-П від 12 грудня 2006 року укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 , і ОСОБА_1 (а.с.16).

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4.2. внаслідок передачі ПАТ «Укрпромбанком» АТ «Дельта Банку» прав вимоги до боржників, АТ «Дельта Банку» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними забезпечувальними договорами.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови завдають шкоди споживачеві.

З наведеного вбачається, що наявність порушень норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можлива виключно за наявності трьох складових.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо отримання кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак ч. 2 ст. 192 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та в порядку встановлених законом.

Частиною 3 ст. 533 ЦК встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні розглядаються операції, зазначені в п. 3 частини першої та ч. 2 ст. 47 цього закону.

Тобто розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах на власний ризик, здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Статтею 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» коштами є гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно, до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Право на розміщення залучених коштів, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ТОВ «Укрпромбанк» мав на підставі Банківської ліцензії та дозволу Національного банку України та додатку до нього (а.с.38,39,40-41).

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VІІІ від 15.11.2016 року надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня опублікування.

Однак позивачем не враховано, що вищезазначений договір набрав чинності після укладення спірного кредитного договору, а відтак твердження позивача, що надання банком кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства є необґрунтованим та не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Щодо не інформування банком позичальника про можливі ризики.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.7.1. кредитного договору зазначено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банка та отримання копії відповідно листа повідомлення про умови кредитування банка за якими надається цей кредит. А також підтверджує, що він уважно ознайомився із змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, зауважень та запитань не має, та зобов`язується їх дотримуватися та виконувати.

Представником відповідача надано суду Лист-повідомлення про умови кредитування по банківському продукту з наявним особистим підписом ОСОБА_1 від 12.12.2006 року, що позивач підтвердила безпосередньо в судовому засіданні (а.с.67).

Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору позичальник протягом певного часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення про можливі порушення своїх прав або про невідповідність Кредитного договору в передбаченому законом порядку.

Відповідно до п.6.1. Кредитного договору обумовлено, що банк має право переглянути кредитування у випадку, зокрема, зміна вартості кредитних ресурсів.

Позивач, згідно з ч.2 ст. 1056 ЦК України мав право відмовитися від одержання кредити частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того відповідно до п.6 ст. 14 ЗУ « Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість у 14-ти денний термін відмовитися від кредиту, проте цим правом позивач не скористалась.

Відповідно до п. 3.8 постанови правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору:

-попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач;

-надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а відтак постанова постанови правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року не береться судом до уваги так як вона прийнята після укладення спірного кредитного договору.

Щодо відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету 14 жовтня 2014 року прийнято Положення № 483 «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу». Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.3012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Також відповідно до п. 11 вищезазначеної постанови, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення його прав, враховуючи визначену ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупність ознак, необхідних для визнання умов договору несправедливими.

Наведене свідчить про те, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору № 234/ПК-12/06 від 12 грудня 2006 року укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» - недійсним.

Окрім зазначеного, заслуговують на увагу заперечення представника відповідача, що позов пред`явлено до неналежного відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на проведення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича.

Судом було встановлено, що АТ «Дельта Банк», до якого перейшло право вимоги від ТОВ «Український промисловий банк» на підставі договору від 30 червня 2010 року укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України «Про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитним договорам, зокрема і за кредитним договором №234/ПК-12/06 від 12.12.2006 року.

Оскільки АТ «Дельта Банк» до теперішнього часу не ліквідовано, а тому він має право бути стороною в судовому процесі.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем та її представниками відповідними доказами, аналіз яких дозволив би суду зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Таким чином, позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», в задоволенні позовних вимог їй відмовлено, то судові витрати у виді судового збору, необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 133, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на проведення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, третьої особи ОСОБА_4 про захист прав споживачів відмовити.

Судові витрати за подачу позовної заяви ОСОБА_1 віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 липня 2019 року.

Суддя С.В.Кодінцева