КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №369/11/19
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року (суддя Ковальчук Л.М.) за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , стягувач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

встановила:

у січні 2019р. державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 : будинок, розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , за адресою: Київська обл ., Києво - Святошинський р - н , Мироцька сільська рада, право власності на який не зареєстровано в установленому законом порядку.

Обґрунтовуючи подання, державний виконавець зазначав, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 51634422 з примусового виконання виконавчого листа № 369/13657/14-ц від 24 травня 2016 року, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, згідно якого в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором від 16 липня 2007р. № 288007С134 в розмірі 594 492,10 доларів США та 1 094 981,58грн звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 288072154 від 13 серпня 2007р., а саме: земельну ділянку, площею 0,6361 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , земельну ділянку, площею 1,2722 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н , Мироцька сільська рада , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що належать ОСОБА_1 на праві власності; встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки за іпотечним договором № 288072154 від 13 серпня 2007р. шляхом проведення публічних торгів у межах виконавчого провадження та за початковою ціною реалізації, визначеною в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 3 654грн судового збору.

Державний виконавець посилався на те, що при здійсненні опису та арешту нерухомо -

го майна 23 січня 2018 року було виявлено, що на обох земельних ділянках розташований будинок з надвірними спорудами, який огороджений бетонним парканом, право власності на який у встановленому законом порядку не зареєстроване.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року у задоволенні подання відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця.

Стягувач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки ненадання копії рішення Апеляційного суду Київської області, на підставі якого було скасовано право власності ОСОБА_1 на будинок, не спростовує того факту, що на земельних ділянках боржника знаходиться даний будинок, право власності на який не зареєстровано ні за боржником, ні за іншою особою.

Стягувач стверджує, що відчуження земельних ділянок на виконання рішення суду, без відчуження будинку, що розташований на даних земельних ділянках, суперечить ст. 120 Земельного кодексу України.

Також стягувач вважає, що застосуванню підлягають норми ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка набрала чинності 4 лютого 2019 року.

Крім того, стягувач посилається на порушення судом порядку та строків розгляду подання, так як про розгляд подання суд повідомив боржника та двічі відкладав розгляд подання за клопотанням боржника, хоча повинен був розглянути його негайно.

Стягувач вважає, що подання державного виконавця є обґрунтованим, а дії боржника з ухилення від реєстрації права власності на будинок, що розташований на земельних ділянках, які є предметами іпотеки, свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язань перед іпотекодержателем та позбавляють можливості державного виконавця виконати рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками розгляду не поданий.

Державний виконавець, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.97), у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача - адвоката Костюченко А.Ю., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника боржника - адвоката Конепуди Д.В., який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бялого М.В. від 15 липня 2016р. відкрито виконавче провадження № 51634422 з примусового виконання виконавчого листа № 369/13657/14-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 24 травня 2016 року, згідно якого в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором від 16 липня 2007р. № 288007С134 в розмірі 594 492,10 доларів США та 1 094 981,58грн звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 288072154 від 13 серпня 2007р., а саме: земельну ділянку, площею 0,6361 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , земельну ділянку, площею 1,2722 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р - н , Мироцька сільська рада , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що належать ОСОБА_1 на праві власності. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки за іпотечним договором № 288072154 від 13 серпня 2007р.

шляхом проведення публічних торгів у межах виконавчого провадження та за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 3 654грн судового збору на користь держави (с.с.6, 8-9).

11 серпня 2016р. головним державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на вищезазначені земельні ділянки (с.с.10).

11 квітня 2017р. постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Поліщука Д.В. утворено виконавчу групу по виконавчому провадженню № 51634422 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/13657/14-ц від 24 травня 2016 року, затверджено склад виконавчої групи, а також до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області направлено доручення про проведення виконавчих дій (с.с.11, 12).

23 січня 2018р. державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Л.М. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано та накладено арешт на земельну ділянку, загальною площею 0,6361 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , та на земельну ділянку, загальною площею 1,2722 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р - н , Мироцька сільська рада, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Також у постанові зазначено, що на обох земельних ділянках розташований будинок із надвірними спорудами, який огороджено бетонним парканом. За паркан для фото фіксації подвір`я не допущено охороною (с.с.13-15).

Згідно відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 4 грудня 2018р. № 783 право власності на будинок АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 5 вересня 2008р. (зареєстровано в БТІ 01.10.2008р. під реєстровим № 432 в книзі №2); 8 грудня 2008р. право власності ОСОБА_1 на даний будинок було скасовано на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2009р. (зареєстровано в БТІ 15.02.2010р. під реєстровим № 432 в книзі №2) (с.с.16).

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо встановити з яких підстав було скасовано право власності ОСОБА_1 на будинок, а державний виконавець не довів, що боржник володіє будинком, і як власник свідомо не бажає реєструвати за собою право власності для уникнення від виконання судового рішення.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Аналіз вказаної норми матеріального права свідчить про те, що право на будівництво нерухомого майна на земельній ділянці має тільки власник, а інші особи тільки з його дозволу. Тобто належність зведеної будівлі власнику земельної ділянки презумується.

Отже, саме боржник, як власник земельних ділянок, на яких зведено незареєстрований будинок та на які звернуто стягнення за рішенням суду, повинен був надати докази державному виконавцю, а у даному випадку суду, у підтвердження того, що вказана будівля зведена не нею, а іншою особою, і вона не має намір реєструвати своє право власності на неї.

Разом з цим, боржником таких доказів надано не було, а відтак суд не мав правових підстав для відмови у задоволенні подання з тих підстав, що державним виконавцем не надано доказів володіння будівлею ОСОБА_1 .

Крім того, суд не був позбавлений можливості з`ясувати, з яких підстав було скасовано зареєстроване право власності ОСОБА_1 на будинок, маючи вільний доступ до Єдиного реєстру судових рішень, де оприлюднена ухвала Апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2009 року, на яку міститься посилання у листі Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 4 грудня 2018р. № 783 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/7237953).

Однак, поза увагою суду залишилися наступні обставини.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 вказаної норми передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частин 1 та 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Частина 4 статті 51 вказаного Закону передбачає, що реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 10, 11 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Звертаючись до суду з даним поданням, державний виконавець не зазначив підстав для такого звернення, обмежившись переліком норм Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчих дій, які були проведені у виконавчому провадженні № 51634422.

Не містить подання державного виконавця та додані до нього документи відомостей про неможливість виконання рішення суду про звернення стягнення на земельні ділянки, про неможливість проведення оцінки земельних ділянок та їх реалізацію у спосіб, зазначений у виконавчому листі, у зв`язку із наявністю на земельних ділянках зведеної будівлі, яка не зареєстрована у встановленому законом порядку.

Крім того, звернення стягнення на будинок не передбачено виконавчим документом та призведе до збільшення відповідальності боржника.

Також державним виконавцем не зазначено та не надано документів, що звернення стягнення на нерухоме майно, яке не зареєстровано за боржником у встановленому законом порядку, необхідно для погашення виконавчого збору, або інших витрат, які були понесені під час здійснення примусових виконавчих дій.

Доводи апеляційної скарги, що відчуження земельних ділянок без відчуження будинку, що розташований на таких земельних ділянках, суперечить ст. 120 Земельного Кодексу України, колегія суддів вважає безпідставним, так як вказана норма визначає перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що земельні ділянки, на які звернуто стягнення, мають цільове призначення - ведення особистого селянського господарства і не були надані боржнику для забудови. Також суду не надано документів про дотримання боржникомархітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил при будівництві будинку, чи був отриманий відповідний документ, який дає право виконувати будівельні роботи, чи затверджено проектну документацію та інше.

За таких обставин, звернення стягнення на вказаний будинок призведе до порушення положень ст. 331, 375, 376 ЦК України, а з`ясування всіх вищезазначених обставин є неможливим у порядку розгляду подання державного виконавця, поданого на підставі ст. 440 ЦПК України.

Твердження у апеляційній скарзі, що дії боржника з ухилення від реєстрації права власності на будинок, що розташований на земельних ділянках, які є предметами іпотеки, свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язань перед іпотекодержателем, належними доказами не підтвердженні, а з наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 вчиняла дії, направлені на реєстрацію за нею права власності на будинок.

Крім того, ні стягувачем у апеляційній скарзі, ні державним виконавцем у поданні не зазначено, у чому полягає ухилення боржника від виконання зобов`язань перед іпотекодержателем та виконання рішення суду, яким визначений порядок та спосіб виконання судового рішення, який не потребує активної участі боржника.

Посилання у апеляційній скарзі на необхідність врахування положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка набрала чинності 4 лютого 2019 року, колегія суддів вважає безпідставним, так як на час звернення державного виконавця з поданням до суду вказана норма не набрала законної сили і на неї не посилався державний виконавець у поданні.

Вказана норма передбачає, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, а відтак вирішення питання про звернення стягнення на такий предмет іпотеки відбувається у такий же спосіб, як на предмет іпотеки, який був предметом договору іпотеки, і не може відбуватися у порядку, передбаченому ст. 440 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом строків та порядку розгляду подання,

які визначені частинами 10, 11 ст. 440 ЦПК України, є правомірними, однак, вказані порушення не вплинули на результат судового розгляду і не можуть бути безумовною підставою для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

Також колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції вимог ч. 11 ст. 440 ЦПК України про розгляд подання за участю державного виконавця, а матеріали справи не містять відомостей про повідомлення судом державного виконавця про судове засідання, призначене на 17 травня 2019 року, коли відбувся остаточний розгляд подання.

Разом з цим, державним виконавцем апеляційна скарга на ухвалу суду подана не була, а стягувач у своїй апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, тому підстав для застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Крім того, вказане порушення було усунено апеляційним судом, державний виконавець був повідомлений про судовий розгляд апеляційної скарги у визначений законом спосіб, проте своїм правом прийняти участь у апеляційному розгляді не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом першої інстанції не повно з`ясовані фактичні обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, не оцінені надані докази, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця з інших підстав.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у поданні державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді В.М. Волошина

Г.М. Кирилюк