№ 243/7992/16-ц
Справа № 2/243/11/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Воронкова Д.В.

при секретарі Колено Г.С.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Словянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2, до Держави Україна, ПАТ «Державний ощадний банк України», Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю прокурора Словянської місцевої прокуратури, про відновлення порушених, не визнаних конституційних прав на майно, -

В С Т А Н О В И В:

29.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна, мотивуючи позовні вимоги тим, що ним були зроблені внески до Ощадбанку СРСР 13.10.1984 року у розмірі 3335 рублів з нарахуванням 3% річних, 02.10.1986 року у розмірі 3000 рублів з нарахуванням 3% річних та до Ощадбанку України 31.12.1992 року в розмірі 50 000 карбованців з нарахуванням 9 % річних, 08.05.1993 року 30 000 карбованців з нарахуванням 9 % річних. З посиланням на вимоги Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» ( далі по тексту Закон № 537/96-ВР) просив визнати незаконними діяльність та бездіяльність Держави України щодо не встановлення його конституційних прав у відповідності до Конституції та Законів України; зобовязати Державу Україна поновити його порушені права на власність - внески в державну установу «Ощадбанк» у відповідності до Конституції та Законів України; відшкодувати збитки не сплачені внески на умовах, передбачених конституцією та Законами України; зобовязати державу Україна відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

07.07.2017 року ОСОБА_3 було надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи розрахунку ціни позову, яке суд розцінює як уточнення позовних вимог, в якому останній, з посиланням на вимоги ч. 2 ст. 524 ЦК України, визначає суму позовних вимог у розмірі 444294,5 грн. з урахуванням курсу долару США на момент здійснення внеску та з урахуванням відсотків.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 17.01.2017 року задоволено клопотання представника позивача від 18.01.2016 року. Залучено до участі по справі у якості співвідповідача ПАТ « Державний ощадний банк України» (т.1 а.с. 59).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 03.02.2017 року задоволено клопотання представника позивача від 03.02.2017 року. Залучено до участі по справі у якості співвідповідача Кабінет міністрів України, Державну Казначейську службу України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Словянську Донецької області (т.1 а.с. 83)

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 21.03.2017 року до участі по справі залучено прокурора Словянської місцевої прокуратури Донецької області (т.1 а.с. 127).

11.07.2018 року ОСОБА_3 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії ІІ НО № 036524 від 11.07.2018 року.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 19.11.2018 року провадження по справі зупинено до 11.01.2019 року до залучення до участі по справі правонаступника позивача. Закрито провадження по справі в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11.01.2019 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2019 року до участі по справі у якості позивача залучено ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_1.

22.04.2019 року представник позивача ОСОБА_4 подала до суду клопотання про уточнення вартості позову, в якому зазначила суму позовних вимог у розмірі 473578 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача (т. 2 а.с. 1-2) .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Просила позов задовольнити. Наголосила, що предметом розгляду даної справи є забезпечення права на повернення вкладів за їх реальною вартістю, визнання права на вклади, а не їх компенсація. Також вказала, що з питання отримання компенсації по спірних вкладах ОСОБА_3 та його правонаступники не зверталися.

Представник ПАТ «Ощадбанк України» до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. В письмових запереченнях від 02.02.2017 року проти позову заперечував, посилаючись на вимоги ст. 6 Закону № 537/96-ВР та розяснення ВСУ від 15.03.1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» (т.1 а.с. 88,89)

У судовому засіданні представник КМУ - ОСОБА_5, що діяв на підставі довіреності, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, на обґрунтування своєї позиції вказавши, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 537/96-ВР встановлено зобов'язання держави перед громадянами України, які, внаслідок знецінення, втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР. Відповідно до статті 2 вказаного Закону держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Статтею 6 Закону визначено, що компенсація проводиться в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України. Кошти для компенсації визначаються у Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України визначається КМУ на кожний рік в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України на поточний рік. Відповідно до ст. 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України. Як орган державної влади, КМУ, відповідно до статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Діючим законодавством прямо не передбачений обовязок КМУ виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов'язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону № 537/96-ВР. Рішенням Конституційного Суду України № 13-рп/2001 від 10.10.2001 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", встановлено, що право власності може бути обмежено. Тобто, в даному випадку мова йде про те, що право власності має охоронятися державою, проте держава вправі встановлювати деякі обмеження щодо можливості власника вільно розпоряджатись своїм майном з метою контролю за користуванням даним майном із врахуванням загальносуспільних інтересів. КМУ відповідно до Закону № 537/96-ВР у 1998- 2012 роках приймав постанови про виплату частини заощаджень громадян, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень. Таким чином, вимоги Позивача визнати незаконною діяльність та бездіяльність Держави щодо відновленню його конституційних прав в відповідності з Конституцією України та законами України, - не обґрунтовані та не мають законних підстав. КМУ безпосередньо не здійснює компенсацію заощаджень та виплату коштів за знеціненими грошовими заощадженнями. КМУ не є субєктом юридичних зобовязань, які вимагає задовольнити позивач, між сторонами відсутній спір про право.

У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України - ОСОБА_6, що діяв на підставі довіреності, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, на обґрунтування своєї позиції вказавши, що Державна казначейська служба України не є розпорядником державних коштів, а тому, не є належним відповідачем по справі. У повному обсязі підтримав позицію представника КМУ.

Прокурор Словянської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_7 проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на позицію, викладену представником КМУ.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку осіб, що беруть участь по справі, встановив наступне.

Копіями ощадних книжок, що долучені до матеріалів справи (т.3 а.с.59-61) підтверджується факт здійснення внесків ОСОБА_3 до Ощадбанку СРСР 13.10.1984 року у розмірі 3335 рублів з нарахуванням 3% річних, 02.10.1986 року у розмірі 3000 рублів з нарахуванням 3% річних; до Ощадбанку України 31.12.1992 року в розмірі 50 000 карбованців з нарахуванням 9 % річних, 08.05.1993 року у розмірі 30 000 карбованців.

Згідно відповіді № 25-9/69/99-бт від 19.01.2017 року філія Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», наданої на запит суду, повідомило, що на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 19.01.2017 року відкрито компенсаційний рахунок № 91551/25408 у ТВБВ № 10004/0570 в сумі 4548,6 грн. (т.1 а.с. 70).

Суд виходить з вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суду не надано жодного доказу на підтвердження факту порушення права позивача щодо повернення вкладів, внесених ОСОБА_3 до Ощадбанку України 31.12.1992 року в розмірі 50 000 карбованців та 08.05.1993 року у розмірі 30 000 карбованців. Навпаки, з копії ощадних книжок вбачається, що зазначені внески були перераховані у 1993-1995 та 1996-1999 роках з урахуванням відсотків, що свідчить про можливість позивача розпоряджатися вказаними грошима. Факту відмови у видачі вказаних вкладів у судовому засіданні не встановлено.

Стосовно позовних вимог щодо внесків, зроблених позивачем за часів СРСР, слід зазначити наступне.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02.01.1992 регулюються Закон № 537/96-ВР.

Відповідно до ст. 1 цього Закону встановлені зобов'язання держави щодо компенсації вкладів громадянам, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження залучені в період до 02.01.1992 в установи Ощадбанку колишнього СРСР, що діяли на території України.

Згідно зі ст. 2 Закону № 537/96-ВР держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян.

Установи Ощадного банку України на виконання вимог ст. 5 Закону № 537/96-ВР провели одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видали вкладникам компенсаційні ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Відповідно до ст. 6 вказаного Закону, кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 7 Закону № 537/96-ВР передбачає повернення вкладів поетапно, залежно від суми вкладу, в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, а не одночасно і повністю, як того вимагає позивач.

КМУ відповідно до Закону № 537/96-ВР приймав постанови про виплату частини заощаджень громадян, а саме: постанови №825 від 08 червня 1998 року, №817 від 17 травня 2000 року, № 275 від 26 березня 2001 року, № 471 від 05 квітня 2002 року, №382 від 26 березня 2003 року, № 306 від 11 березня 2004 року, № 409 від 30 травня 2005 року, №1091 від 03 серпня 2006 року, № 366 від 01 березня 2007 року, № 1 від 09 січня 2008 року, № 481 від 20 травня 2009 року, № 346 від 23.04.2012, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень.

Як орган державної влади, КМУ, відповідно до статті 19 Конституції України, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Діючим законодавством прямо не передбачений обовязок КМУ виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов'язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону № 537/96-ВР.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України.

Як зазначено у розясненні ВСУ від 15.03.1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» відновлення і повернення проіндексованих заощаджень проводиться лише через установи Ощадбанку в межах коштів, перерахованих для цих цілей ГУ Державного казначейства.

Слід зазначити, що у письмових клопотаннях та у судовому засіданні представником позивача неодноразово наголошувалося, що у порядку, передбаченому Закону № 537/96-ВР, Позивач по спірних внесках до Ощадбанку не звертався, своїм правом на отримання компенсаційних виплат на повернення вкладів не скористався, а предметом спору є повернення внесків за їх ринковою вартістю, а не їх компенсація.

Проте, аналізом вищенаведених норм законодавства суд набуває висновку, що іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, ніж спеціальний порядок, передбачений Закону № 537/96-ВР, діючим законодавством України не передбачено.

Також слід зазначити стосовно позовних вимог по всіх внесках, що пунктом 5 Указу Президента України № 762 від 25.08.96 року, яким з 02.09.96 року українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100 000 крб. на 1 гривню, а ще раніше, Указом Президента України № 549/92 від 07.11.1992 року, припинилось функціонування рубля та по рахунках фізичних та юридичних осіб була проведена переоцінка у співвідношенні 1 рубль до 1 українського карбованця без обмежень суми коштів.

Судом не приймається до уваги розрахунок ціни позову в сумі 473578 грн., наданий представником позивача з урахуванням курсу долару США на момент здійснення внесків, оскільки такий розрахунок суперечить змісту Закону № 537/96-ВР та вищенаведеним правовим нормам, а посилання позивача на вимоги ч. 2 ст. 524 ЦК України у даній ситуації є необґрунтованими та помилковими.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З позовної заяви, письмових клопотань та усних пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, не вбачається, в чому саме полягає незаконна діяльність та бездіяльність Держави Україна щодо не поновлення конституційних прав позивача та завдані йому збитки, що робить вказані позовні вимоги недоведеними, з оглядом на вимоги ст. 12,81 ЦПК України.

Взагалі, слід зазначити, що позовні вимоги по даній справі є недостатньо конкретизованими; письмові пояснення, клопотання та усні пояснення представника позивача у більшій своїй мірі містять інформацію, що не стосується предмету спору.

Вимоги позивача до Державного казначейства України щодо відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню і тому, що основною функцією казначейства є розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, а не розпорядження грошима державного бюджету.

За таких обставин суд визнає позовні вимоги недоведеними, не обґрунтованим, такими, що суперечать вимогам Закону, та відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 3, 6 Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України , 10-13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2, до Держави Україна, ПАТ «Державний ощадний банк України», Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю прокурора Словянської місцевої прокуратури, про відновлення порушених, не визнаних конституційних прав на майно, - відмовити у повному обсязі.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2019 року.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду ОСОБА_8