Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2079/16-ц Головуючий у 1-й інст. Хавронюк О. Л.
Категорія 47 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/2079/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року, яке ухвалене під головуванням судді Хавронюк О.Л. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , якого просила зобов`язати усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,30 га із кадастровим номером НОМЕР_1 , шляхом демонтажу паркану та воріт. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно з договором дарування від 24 лютого 2014 року є власником вищезазначеної земельної ділянки, але відповідач перешкоджає їй у доступі до земельної ділянки та відповідно у використанні її за призначенням. Зайнявши її земельну ділянку самовільно, відповідач встановив у паркані ворота, які зачиняються, а тому вона не може безперешкодно потрапити до своєї земельної ділянки. На неодноразові усні звернення ОСОБА_2 позитивно не реагує. За захистом порушених прав зверталася до правоохоронних та інших органів, але вони порекомендували звернутися до суду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,30 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом демонтажу паркану та воріт на вищевказаній земельній ділянці. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити. Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що між сторонами існує спір щодо користування земельної ділянкою та що він порушує право користування позивача. Зазначає, що суд не визначився із місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 . Вважає, що суд фактично позбавив його права власності на нерухоме майно, зобов`язавши його знищити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта ст.334 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що за посвідченим у нотаріальному порядку договором дарування від 24 лютого 2014 року ОСОБА_3 передав земельну ділянку площею 0,30 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, Гришковецька селищна рада, безоплатно у власність ОСОБА_1 (а.с.7 т.1).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 24 лютого 2014 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,30 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, Гришковецька селищна рада (а.с.9 т.1).

Відомості про укладення договору дарування та зміну власника вищевказаної земельної ділянки внесені до Державного земельного кадастру, що слідує із витягу (а.с.10 т.1).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Окрім того, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суду не надано належних та допустимих доказів на спростування правомірності набуття позивачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 .

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 14 квітня 2006 року купив у СТОВ «Обрій» будинок сушки зерна з навісом під літерою Д-1 загальною площею 51,9 кв.м, будинок сушки зерна під літерою Ж-1 загальною площею 186,9 кв.м, споруду піднавісу площею 562,7 кв.м, споруду піднавісу площею 223,7 кв.м та за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року огорожу , що складається із залізобетонних плит, фундаментних блоків, шлакоблоків, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.97-106 т.1). Статус та доля земельної ділянки, на якій знаходилися придбані об`єкти на час їх відчуження, у договорах купівлі-продажу не оговорена.

Також за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2011 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_4 нежитлову будівлю, склад, під літерою «А-1» загальною площею 410,3 кв.м, що розташоване за вказаною вище адресою. У даному договорі зазначено, що відчужувані нежитлові приміщення розміщені на не приватизованих земельних ділянках (а.с.88-90 т.1).

Із ксерокопії свідоцтва від 25 квітня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав з прилюдних торгів зерносклад під літерою У-1 загальною площею 590,7 кв.м, який належав ОСОБА_3 , що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.86-87 т.1).

Правомірність набуття відповідачем права власності на вищеперелічені об`єкти у даній справі не оспорюється.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Разом із тим, у правовому суспільстві існують певні правила співжиття, покликані гармонізувати інтереси власників (індивідуумів). Так, абсолютність права власності припиняється там, де воно не зачіпає або не порушує права іншого власника.

Право власності на землю (земельну ділянку), яке набуто у законний спосіб, гарантується Конституцією України.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта ст.373 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У суді апеляційної інстанції судовий експерт Свістунов І.С. роз`яснив висновок від 13 лютого 2019 року №991/16-25 за наслідками проведення судової будівельно технічної та земельно-технічної експертизи.

У висновку вказаної вище судової експертизи зазначається, що у фактичному землекористуванні відповідача перебуває земельна ділянка загальною площею 0,8087 га, у тому числі і частина земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,2992 га (а.с.95 зворот -96 т.2).

Має місце накладення в площині земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 , та ділянки, що перебуває у фактичному землекористуванні ОСОБА_2

Із урахуванням роз`яснень експерта також з`ясовані обставини, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 розміщено піднавіс площею 562,7 кв.м. та огорожі із бетонних фундаментних блоків протяжністю 51,36 м із воротами. Розташування бетонного паркану в межах земельної ділянки площею 0,30 га кадастровий номер НОМЕР_1 підтверджується. Піднавіс та огорожа належать ОСОБА_2 .

Доказів того, що ОСОБА_2 в законний спосіб набув речове право на майно ОСОБА_1 суду не надано.

Отже, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що відповідач проти волі позивача користується її земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,2992 га, тобто використовує майже всю спірну земельну ділянку, загальна площа якої становить 0,30 га. Наявність паркану та воріт перешкоджає позивачу потрапляти до власної земельної ділянки, щоб використовувати її за цільовим призначенням на свій розсуд, чим грубо порушуються права ОСОБА_1 , оскільки відповідач вжив заходів максимального унеможливлення небажаних для нього осіб потрапляти на земельну ділянку, яку він використовує фактично.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову, який ґрунтується на положеннях ст.13 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України, ст.79,79-1,91,103,152 ЗК України.

Із огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що відповідач порушує право користування земельною ділянкою позивача, що включає право забезпечення належного підходу, під`їзду транспорту. Доводи апеляційної скарги не потребують додаткового правового обґрунтування, крім того, що демонтаж не передбачає знищення у фізичному розумінні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування не вбачається, що передбачає залишення його без змін згідно зі ст.375 ЦКП України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: