РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/6473/17

Провадження № 2/643/222/19

08 квітня 2019 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Горбунової Я.М., за участю секретаря Арестової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.01.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за реєстровим номером 153.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що між сторонами по справі 23 січня 2017 року було укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 153.

На підставі вказаного договору дарування приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було здійснено державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру.

Разом з тим позивач протягом тривалого часу страждає на невропатологічне захворювання - епілептичний синдром. Внаслідок цього на фоні періодичного зловживання ним спиртними напоями, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними як розумний субєкт цивільних правовідносин, укладаючи з відповідачем спірний договір дарування.

В подальшому позивач та його батьки неодноразово спілкувалися з відповідачем з приводу повернення хоча б половини прав на спірну квартиру, а за другу половину прийняти від них компенсацію, посилаючись на вразливий психічний стан позивача. Однак, відповідач на це відмовила і почала ініціювати питання про розлучення з позивачем.

В судовому засіданні позивач та його представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, позивач надав пояснення як свідок.

Відповідач та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, в своїх запереченнях відповідач зазначив, що дійсно 23 січня 2017 року між сторонами по справі було укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 153.

Укладення нотаріально-посвідченого договору дарування - це довгостроковий процес, тривалий у часі, який складається з низки послідовних дій (оплата послуг, встановлення осіб правочину, розяснення сторонам їх прав та обовязків, правових наслідків договору, включення даних до державних реєстрів тощо). А позивач стверджує, що при завіренні своєї копії паспорту, проставленні підпису на договорі дарування (декілька екземплярів), при внесені запису до нотаріальної книги про вчинення правочину та вчиненні інших дій він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто нібито знаходився у стані епілепсії. Відповідач вважає, що не можливо весь час в момент укладення договору дарування знаходитись в не усвідомленому стані (синдром епілепсії). Відповідач також зазначає, що під час та після укладення договору позивач почувався добре, ніяких ознаків синдрому епілепсії в нього не було, оскільки як подружжя вони мешкали разом до 20.04.2017 р.

Вимоги позивача, на думку відповідача, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, в підтвердження наявності синдрому епілепсії позивач надає копії з медичної картки за період з 1986-1987 рр. З аналізу семи сторінок медичної картки вбачається, що останній епілептичний приступ був у 1986 році. Договір дарування укладений 23.01.2017 р., тобто зі спливом 31 року після останнього приступу.

З наданих доказів позивача не вбачається причинно-наслідкового звязку між синдромом епілепсії, який мав місце у 1986 році та неможливістю керувати діями та усвідомлювати свої дії під час вчинення оспорюваного правочину у січні 2017 року.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій просили справу розглядати без її участі, вирішити позов на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_7 27.12.2004 р.(а.с.35-38)

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 10.08.2007 р., місце реєстрації: відділ реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1030. (а.с.51)

23.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за реєстровим номером 153.(а.с.8)

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.11.2017 р. шлюб за позовом ОСОБА_2 (нині Шломан) ОСОБА_8 між сторонами розірвано. (а.с.157)

Відповідно до відомостей, які містяться у медичній документації (виписки з медичних карток, консультативних висновків, та інших) а.с.194-210, позивач має з дитинства невропатологічне захворювання епілептичний синдром. Перший раз встановлений даний діагноз у 1986 р. після дорожньо-транспортної пригоди, після чого на протязі року він проходив курс лікування протисудомними препаратами. У 1991 році обстежений був у Психіатричній лікарні № 15 та встановлений діагноз: епілептиформний лікворно-гіпертензіонний синдром, та призначений курс протисудомних препаратів. В 1992 році пройдено чергове обстеження та призначено продовження лікування. Станом на 2018 рік за консультативним висновком лікарів психіатра, невропатолога Інституту неврології психіатрії та наркології у позивача зберігається діагноз органічний розлад особистості, посттравматична енцефалопатія 2 ступеню з лікворно-гіпертензіонним, цефалгічним синдромом, епісиндромом в анамнезі.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає у їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Оскільки, відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору дарування.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У цивільному праві правочин являє собою єдність чотирьох елементів субєкта, змісту, форми та волі. За відсутності будь-якого з вказаних елементів втрачається можливість називати дії осіб правочином.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдарованому) безоплатно мано (дарунок) у власність.

Тобто, презюмується, що при укладанні договору дарування ОСОБА_1 повинен був мати на меті передати безоплатно у власність Шломан (на той час ОСОБА_1) О.С. належну йому квартиру.

Між тим, як стверджує позивач, який давав в суді показання як свідок, він ніколи не мав наміру дарувати відповідачу належну йому на праві власності квартиру, оскільки, в той час вони проживали разом як єдина сімя вже багато років, іншого житла він не мав і не має на даний час, намірів розлучатися і якось ділити майно також не було. Але в той період часу він зловживав алкогольними напоями через часті сварки з дружиною, алкогольні напої додому приносила сама дружина. 22.01.2017 р. напередодні того дня, коли вони з відповідачем поїхали до її подруги, як потім зясувалося, то був нотаріус, він вживав алкогольні напої в присутності дружини до самого ранку, коли приїхали на місце він був як в тумані і підписав якийсь пакет документів після слів дружини «Підписуй, котик, все буде добре». Через деякий час в ході чергової сварки після повернення з відпочинку він дізнався від дружини, що квартира вже йому не належить, і що у дружини є інший чоловік, після чого, під впливом цієї інформації, він попросив дружину залишити квартиру і забрав ключі від вхідних дверей. В подальшому дружина забрала свої речі з квартири і подала в суд на розлучення.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала дані обставини. Пояснювала, що чоловік мав бажання подарувати квартиру на її 30-ти річний ювілей (26.01.2017 р.), в звязку з чим і був укладений 23.01.2017 р. договір дарування, а пропозиція про такий дарунок була висловлена ним ще за півроку до дня її народження. Після укладення договору вони поїхали відпочивати в Єгипет, після повернення 23.04.2017 р. у них виникла сварка через різні погляди на проведення часу відпочинку, вона не очікувала, що в черговий раз чоловік запропонує їй піти жити до матері, але зранку вона встановила відсутність ключів від вхідних дверей квартири, і після повернення з роботи вона до квартири вже не змогла потрапити. Відповідач заперечувала факт вживання позивачем алкогольних напоїв і перебування його під час укладання договору у стані алкогольного спяніння.

Відповідач не скористалася своїм правом надавати показання в якості свідка, доказів на підтвердження своїх показів суду не надала.

Показання позивача, крім письмових доказів, які зазначено вище, підтверджені показаннями свідків, допитаних за його клопотанням.

Так, свідок ОСОБА_9 в суді показав, що знайомий з позивачем останні 8 років, за цей час були непоодинокі випадки, коли ОСОБА_1 після вживання алкогольних напоїв, і не тільки в цей час, вів себе неадекватно, втрачав свідомість, мав короткочасну втрату памяті. На протязі тижня у січні 2017 року вони разом вживали алкогольні напої.

Свідок ОСОБА_10 в суді показала, що знає ОСОБА_1 з його дитинства так як підтримує відносини з його родиною і продовжує з ним спілкуватися, зустрічаючись на свята та дні народження. Їй відомо, що внаслідок травми його тривалий час лікували. Останнім часом він був дуже знервований, з дружиною часто сварилися. 12.01.2017 року бачила його в дуже поганому стані, він нервував і вів себе неадекватно.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які є батьками позивача, в суді показали, що ОСОБА_1 має з дитинства захворювання у вигляді епілептичний синдром, встановлений діагноз органічний розлад особистості, має схильність до вживання алкогольних напоїв, особливо після сварок з дружиною, які останнім часом стали частими. Останні півроку до укладання договору вів себе неадекватно, став зловживати алкогольними напоями.

Таким чином, на думку суду той факт, що позивач подарував квартиру відповідачу, яка є його єдиним житлом, що він не виселився із спірної квартири, а навпаки, вимагав виселення з неї відповідача, свідчить про відсутність справжнього наміру позивача на дарування відповідачу даної квартири.

Не можна вважати, що волевиявлення позивача було вільним та направленим на дарування єдиного належного йому житлового приміщення, так як в суді встановлено, що позивач є людиною, яка має органічний розлад особистості, вживає алкогольні напої, які впливають на його свідомість і в період укладання оспорюваного договору він перебував саме у такому стані.

Таким чином, є підстави вважати, що волевиявлення позивача, а саме, укладання договору дарування, не відповідало його внутрішній волі, в звязку з чим, підлягають задоволенню його вимоги про визнання недійсним даного договору.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

На підставі викладеного суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.01.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за реєстровим номером 153.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. та 320 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, серія і номер паспорта ММ258769, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2, серія і номер паспорта МН931986, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, 61153, м. Харків, пр. Ювілейний, 34, кВ. 182,183.

Суддя: Я.М.Горбунова