Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 509/4968/13-ц

провадження № 61-30722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика. Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Прилиманська сільська рада Овідіопольського району Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року у складі судді Гандзій Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2013 року ОСОБА_7, правонаступником після смерті якої є ОСОБА_3, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсними рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 29 квітня 2005 року № 598-XVI «Про безкоштовну передачу у приватну власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» ОСОБА_6 надана земельна ділянка, частина якої фактично знаходилася у її користуванні. Отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_6 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними рішення Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 29 квітня 2005 року № 598-XVI; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1380 га по АДРЕСА_1, зареєстрований 10 листопада 2005 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 52, виданий на ім'я ОСОБА_6 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача відсутні правоустановчі документи на земельну ділянку; не доведено, що оскаржуваними рішенням сільської ради і державним актом на земельну ділянку, виданими на ім'я ОСОБА_6, були порушені права та інтереси позивача.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 29 квітня 2005 року № 598-XVI «Про безкоштовну передачу у приватну власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт від 10 листопада 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_6 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, та скасовано його державну реєстрацію. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за позивачем як власником будинку та спадкоємицею ОСОБА_9 зберіглося право користування земельною ділянкою у розмірах, встановлених рішенням, та за нею зберігається право отримання у власність земельної ділянки за умови її звернення, а оскаржувані рішення сільської ради та державний акт, видані на ім'я ОСОБА_6, позбавляють позивача права користування частиною земельної ділянки площею 0,0417 га.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що матеріали справи містять лише акт від 12 травня 1988 року про те, що власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,10 га є ОСОБА_9 та є посилання про закріплення за ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,06 га на підставі наказу від 23 березня 1973 року № 27, проте зазначенні накази у матеріалах справи відсутні. Встановлено, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 13 грудня 1993 року видане ОСОБА_9 Виконавчим комітетом Прилиманської сільської ради народних депутатів на підставі рішення Виконавчого комітету Прилиманської сільської ради народних депутатів від 17 серпня 1993 року № 120, проте судом не перевірено, чи був акт виносу меж земельної ділянки в натурі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення Прилиманської сільської ради від 29 квітня 2005 року № 598- XVI «Про безкоштовну передачу у приватну власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» ухвалене відповідно до норм чинного на час його винесення законодавства та відповідало нормам ЗК України, як і відповідає нормам Закону виданий на ім'я ОСОБА_6 оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 листопада 2005 pоку серії НОМЕР_1, площею 0,1380 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Оскільки будь-які майнові законні права та інтереси позивача, при укладанні оскаржуваного рішення сільської ради і при видачі державного акта на землю на ім'я ОСОБА_6 порушені не були, з урахуванням самовільного захоплення ОСОБА_7 частини земельної ділянки, яка на законній підставі належить подружжю ОСОБА_4, суд відмовив позивачу у задоволені позову.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що рішенням Прилиманської сільської ради передана у власність ОСОБА_6 земельна ділянка, що була огороджена і вже перебувала в користуванні інших осіб ще з радянських часів. Земельна ділянка, площею 0,155 га утворена на підставі витягу з наказу по радгоспу «Авангард» від 23 березня 1976 року № 27/К для побудови житлового будинку ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 0,06 га; та на підставі наказу по радгоспу «Авангард» від 24 березня 1988 року № 28/К для користування родини ОСОБА_9 у розмірі 0,10 га. ОСОБА_9 на момент складання акта встановлення в натурі меж земельної взагалі вже кілька років як помер.

У жовтні 2017 року на адресу суду надійшли заперечення представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно з якими земельна ділянка, виділена ОСОБА_6, яка перебувала у його користуванні, не є земельною ділянкою позивача і не порушує її права. Крім того, ОСОБА_7 пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Також у жовтні 2017 року від Прилиманської сільської ради надійшли заперечення на касаційну скаргу, які є ідентичними запереченням поданим представником ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що відповідно до наказів по радгоспу «Авангард» № 27 від 23 березня 1976 року та № 28 від 24 березня 1988 року надано в користування ОСОБА_9 земельні ділянки по АДРЕСА_2 розміром 0,06 га та 0,10 га з правом побудови житлового будинку, що підтверджується актом обміру присадибної земельної ділянки від 12 травня 1988 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 13 грудня 1993 року, виданого Виконавчим комітетом Прилиманської сільської ради народних депутатів на підставі рішення Виконавчого комітету Прилиманської сільської ради народних депутатів від 17 серпня 1993 року № 120, ОСОБА_9 належав житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Прилиманської сільської ради народних депутатів від 07 червня 1996 року № 66 ОСОБА_9 передано у приватну власність раніше виділену земельну ділянку площею 0,155 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1.

У матеріалах справи міститься фотокопія схематичного ситуаційного плану земельної ділянки по АДРЕСА_1, виділеної ОСОБА_9: довжина - 41 м, ширина - 38 м, площа - 0,155 га.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 червня 2006 року ОСОБА_7 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 60,4 кв. м, житловою - 25,2 кв. м, із надвірними спорудами: «Б» ? гараж, «В» ? літня кухня, «Г» ? душова, «Д» ? вбиральня, 1-6 - спорудження, розташовані на земельній ділянці площею 1 600 кв. м, що належали ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Прилиманської сільської ради народних депутатів 13 грудня 1993 року.

Рішенням Прилиманської сільської ради від 29 квітня 2005 року № 598-ХVІ ОСОБА_6 передана земельна ділянка площею 0,1380 га (у тому числі 0,1380 га - рілля) у приватну власність за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

10 листопада 2005 року Прилиманською сільською радою ОСОБА_6 виданий державний акт на земельну ділянку площею 0,1380 га, що розташована по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

На підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф., зареєстрованого у реєстрі за № 5041, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах придбали земельну ділянку площею 0,1380 га по АДРЕСА_1. Цей договір зареєстрований у погосподарській книзі Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області за 2006?2010 роки під № 12.

Перевіркою дотримання ОСОБА_7 вимог земельного законодавства, проведеною державним інспектором Приморського міжрайонного відділу Управління з контролю за використанням та охороною земель в Одеській області, встановлений факт самовільного зайняття та використання ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0439 га, що на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджено актом від 14 листопада 2006 року.

Приписом державного інспектора Приморського міжрайонного відділу Управління з контролю за використанням та охороною земель в Одеській області від 14 листопада 2006 року зобов'язано ОСОБА_7 у тридцятиденний строк звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0439 га.

Рішенням Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 15 червня 2007 року задоволено частково протест прокурора Овідіопольського району Одеської області на рішення Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 29 квітня 2005 року «Про безкоштовну передачу у приватну власність громадянину ОСОБА_6. земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель». Внесено зміни у зазначене рішення у зв'язку з тим, що у рішенні допущена помилка у назві адреси: змінений номер ділянки з № АДРЕСА_1 (як зазначено у рішенні), що видана ОСОБА_6. на АДРЕСА_1. Встановлено межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 відповідно до документів. Зобов'язано ОСОБА_7. демонтувати самовільно побудовану цегляну огорожу і перенести її на межі відповідно до наданої, площею 0,16 га, по АДРЕСА_1.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 30 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, відмовлено. Підставою для відмови у позові було те, що позивач не була стороною у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, не набула права власності чи користування спірною частиною земельної ділянки, а тому зазначеним договором купівлі-продажу земельної ділянки не порушено будь-яких її законних прав та інтересів. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_9 за життя не отримав державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1, тобто у нього не виникло право власності на земельну ділянку і після його смерті не відкрилася спадщина на земельну ділянку. Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину тільки на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а права власності або права користування на присадибну земельну ділянку площею 0,1550 га вона відповідно до статтей 125, 126 ЗК України не набула, рішення про передачу їй у власність або у користування цієї земельної ділянки Прилиманською сільською радою не приймалось і межі в натурі (на місцевості) цієї земельної ділянки встановлені не були.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року зобов'язано ОСОБА_7 за власний рахунок знести капітальну огорожу на земельній ділянці площею 0,0439 га, що входить до складу належної ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1380 га по АДРЕСА_1 у с. Прилиманське Овідіопольського району Одеської області. Зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0439 га, що входить до складу земельної ділянки 0,1380 га по АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_3, вказувала на те, що до складу земельної ділянки площею 0,1380 га, яка на підставі рішення Прилиманської сільської ради від 29 квітня 2005 року № 598-ХVІ передана ОСОБА_6, увійшла частина земельної ділянки, що передана у приватну власність її чоловіку ОСОБА_9 на підставі рішення Виконавчого комітету Прилиманської сільської ради народних депутатів від 07 червня 1996 року № 66 площею 0,155 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 тобто відбулося накладання меж земельних ділянок.

Нормативно-правове обґрунтування щодо права на позов

Відповідно до статті 120 ЗК України, в редакції від 26 квітня 2003 року, що була чинною на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_9 за життя не отримав державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки права ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_3, порушені не були, оскільки вона після смерті ОСОБА_9 успадкувала право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою та відповідно отримала на праві користування земельну ділянку, яка знаходиться під житловим будинком, та земельну ділянку, яка необхідна для його обслуговування.

Таким чином, надання ОСОБА_6 земельної ділянки без погодження її меж із сусіднім землекористувачем ОСОБА_7 не має для цієї справи жодного правового значення, оскільки вона не набула права користування на всю земельну ділянку, що була виділена ОСОБА_9 у розмірі 0,1550 га, а лише на ту, частину земельної ділянки, що знаходиться під успадкованим нею будинковолодінням та земельну ділянку, що необхідна для його обслуговування.

Оскільки ОСОБА_9 за життя не скористався наданим йому правом на переоформлення свого постійного права користування земельною ділянкою, а законодавством не передбачено автоматичного переходу такого права постійного користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі рішення радгоспу на право користування земельною ділянкою без отримання у встановленому законом порядку державного акта на право власності на земельну ділянку, після смерті землекористувача до спадкоємця будинку, який знаходиться на земельній ділянці, переходить право користування лише на ту частину земельної ділянки, що знаходиться під будинком та на земельну ділянку, яка є необхідною для його обслуговування, а щодо іншої частини такої земельної ділянки, то право користування нею припиняється зі смертю особи, якій була надана така земельна ділянка.

Не є підставою для скасування судових рішень висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 лютого 2015 року № 4404, проведений на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 серпня 2014 року, оскільки ним не встановлено накладення земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельну ділянку, що належить на праві користування ОСОБА_3 саме під будинковолодінням та земельну ділянку, яка необхідна для його обслуговування, а отже, вимоги позивача є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 30 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 не підлягають розгляду Верховним Судом, оскільки після скасування ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року про закриття провадження у справі в частині цих позовних вимог, справа так і не була розглянута в частині цих позовних вимог.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик