ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 Аваль (далі- ПАТ ОСОБА_1 Аваль) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

В апеляційній скарзі АТ ОСОБА_1 Аваль (який є правонаступником ПАТ ОСОБА_1 Аваль)ставить питання про скасування ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони не були належним чином повідомлені про судові засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу скасувати з наступних підстав.

Відповідно п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України (у редакції закону від 18 березня 2004 року з відповідними змінами та доповненнями, чинному на час постановлення оскаржуваної ухвали), суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання без поважних причин або повторно не повідомив про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

З аналізу норм п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України вбачається, що підставою для залишення позовної заяви без розгляду є повторна, тобто друга поспіль без поважних причин неявка позивача.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що будучи належним чином повідомленим позивач не з'явилися в судові засідання 25 листопада 2015 року, 22 грудня 2015 року та 29 грудня 2015 року без поважних причин.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Повторна неявка в судове засідання належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, є для суду підставою, відповідно до п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, для залишення заяви без розгляду.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду, у разі відсутності клопотання позивача про слухання справи за його відсутності чи клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки у судове засідання з поважних причин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що належним чином повідомлений позивач не зявився у судові засідання 25 листопада 2015 року, 22 грудня 2015 року та 29 грудня 2015 року без поважних причин втім ці обставини не відповідають дійсності.

Так, про судове засідання 25 листопада 2015 року представник позивача був сповіщений належним чином (а.с.91).

Втім з матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2015 року слухання справи не відбулося у звязку з тим, що головуючий суддя на лікарняному та судове засідання перенесене на 22 грудня 2015 року (а.с.92).

Про судове засідання 22 грудня 2015 року сторони не сповіщалися.

22 грудня 2015 року розгляд справи було відкладено на 29 грудня 2015 року, про що позивач також не був сповіщений належним чином (а.с.93).

Жодних повідомлень про належне сповіщення позивача про судові засідання 22 грудня 2015 року та 29 грудня 2015 року матеріали справи не містять.

Також, матеріали справи не містять доказів, що судом вирішувалося питання про обовязкову участь позивача у розгляді справи, у звязку з тим, що його неявка перешкоджає розгляду справи, а вирішення питання про обовязкову участь позивача саме оскаржуваною ухвалою від 30 грудня 2014 року є неправомірним.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.5 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви без розгляду, за відсутності умов, передбачених п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, є помилковим.

З огляду на викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду перешкоджає подальшому провадженні у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

При наявних порушеннях процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвала підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367,374,380,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року скасувати і справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_3