Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/2106/16-ц

провадження № 61-9522св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - Київський обласний центр зайнятості,

представник позивача- ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача- ОСОБА_5,

третя особа - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України,

представники третьої особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Київського обласного центру зайнятості на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року в складі судді Сенька М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Київський обласний центр зайнятості звернувся (далі - Центр зайнятості) до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України (далі - Інститут), про стягнення витрат на навчання.

Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2008 року між Інститутом, Центром зайнятості та ОСОБА_4 було укладено договір № ПІБ/08/01 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості, відповідно до умов якого Інститут взяв на себе обов'язок за кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України (далі - Фонд) на випадок безробіття надати освітню послугу з підготовки останнього за напрямом «Програмна інженерія», освітньо-кваліфікаційний рівень - бакалавр, заочна форма навчання, строком навчання з 08 жовтня 2008 року по 10 лютого

2013 року.

Разом з тим, Центр зайнятості, зобов'язався при наявності вакантної посади працевлаштувати відповідача (у разі якщо той успішно закінчить навчання), відповідно до направлення за отриманим фахом на строк не менше ніж три роки, а ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання після закінчення навчання Інституту прибути до Центру зайнятості і працевлаштуватись на роботу в Центр зайнятості та відпрацювати не менше трьох років.

У листопаді 2012 року після закінчення навчання відповідач не з'явився для працевлаштування, а тому 16 червня 2015 року відповідачу було надіслано листа № 1868/08/12-15, в якому було запропоновано з'явитись у відділ по роботі з персоналом з метою вирішення питання працевлаштування.

У зв'язку із відсутністю відповіді ОСОБА_4 на запропоновані пропозиції, 11 грудня 2015 року відповідачу була надіслана претензія № 4046/09/12-15 про повернення витрат на навчання у розмірі 20 600,00 грн у добровільному порядку в місячний строк з дня одержання терміну зберігання, проте вона не виконана.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, Центр зайнятості просив суд стягнути з відповідача 20 600,00 грн витрат, понесених на його навчання.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем всупереч встановленим вимогам закону та умовам договору не вирішувалось питання щодо працевлаштування відповідача та фактично відмовлено відповідачу у працевлаштуванні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2016 року Центр зайнятості подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Разом з тим, заявник посилався на те, що

надання освітніх послуг відповідачу здійснювалось не за державним замовленням, а тому такі правовідносини регулюються Порядком відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті за рахунок коштів Фонду та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби зайнятості України, затвердженим наказом Державного центру зайнятості від 07 червня 2006 року

№ 84, а не застосованим судами попередніх інстанцій Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, які не є тотожними та відрізняються за формою та нормативно-правовим характером.

Відзив відповідача та третьої особи на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 08 жовтня 2008 року між Інститутом, Центром зайнятості та ОСОБА_4 було укладено договір № ПІБ/08/01 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби занятості.

Пунктом 1.1 указаного договору передбачено, що предметом договору є підготовка за кошти Фонду фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 договору підготовка ОСОБА_4 здійснювалась за напрямком «Програмна інженерія», освітньо-кваліфікаційний рівень - бакалавр, заочна форма навчання, строк надання освітньої послуги з 08 жовтня 2008 року по 10 лютого 2013 року.

Наказом Інституту від 08 жовтня 2008 року № 687 «Про зарахування студентами факультету соціальних комунікацій ІПК ДСЗУ /заочна форма навчання/» відповідача було зараховано з 08 жовтня 2008 року студентом першого курсу заочної форми навчання за напрямком підготовки «Програмна інженерія».

Наказом Інституту від 13 листопада 2012 року № 365 відповідачу присвоєно кваліфікацію бакалавра технік-програміст напряму підготовки «Програмна інженерія», видано диплом бакалавра державного зразка та відраховано зі складу студентів інституту.

13 листопада 2012 року Інститутом було видано ОСОБА_4 направлення на роботу № 52 до Київського обласного центру зайнятості.

Відповідно до пункту 5.2 договору від 08 жовтня 2008 року ОСОБА_4 зобов'язався відшкодувати до Фонду вартість навчання у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від працевлаштування за направленням (пункт 5.2.); неприйняття на посаду як такого, що не пройшов конкурсного відбору на заміщення вакантної посади державного службовця (пункт 5.2.3).

Вартість навчання студентів, у Інституті, на заочній формі навчання, прийнятих у 2008 році, за спеціальністю «Програмне забезпечення автоматизованих систем» складає 20 600,00 грн, що підтверджується Додатком № 1 до наказу ІПК ДСЗУ

від 13 березня 2008 року № 140/1.

Згідно з пояснень ОСОБА_4 від 25 грудня 2015 року в Центрі зайнятості йому пропонувалися посади у м. Ірпінь та смт. Бородянка Київської області з окладом 1 800,00 грн на постійній основі та тимчасово вакантні посади не за місцем його проживання. Разом з тим, заявник посилався на те, що робота за 1800,00 грн його не влаштовує. У поясненнях заявник погодився працювати на більш кращих умовах і бажано у Києво-Святошинському районі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 56 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

На виконання цієї норми закону Кабінетом Міністрів України постановою

від 22 серпня 1996 року № 992 було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.

Водночас Державний центр зайнятості наказом від 07 червня 2006 року № 84 затвердив свій Порядок відбору осіб на навчання за програмами підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби зайнятості.

Положення вказаного Порядку в частині регулювання питань працевлаштування випускників, які навчались за кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, в цілому, відповідають положенням, визначеним Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.

Відповідно до умов, визначених у пунктах 4.1-4.6 вказаного Порядку, випускників ІПК ДСЗУ працевлаштовують у відповідності до заявок та рішення комісії по розподілу спеціалістів. Замовник не пізніше ніж за рік до закінчення навчання ознайомлює випускника з посадою, умовами зайняття посади, запропонованими замовником. Замовник не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення навчання на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджує ІПК ДСЗУ достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування, визначеної посади випускника та взятих на себе зобов'язань. Після закінчення ІПК ДСЗУ випускникові видаються документ про освіту встановленого зразка та направлення на роботу. Заявлена потреба замовника та направлення на роботу є підставою для працевлаштування випускника на запропоновану раніше замовником посаду за умови дотримання вимог Закону України «Про державну службу». Випускник має прибути до місця працевлаштування в строк, визначений у направленні на роботу, а замовник у тижневий строк з дня його працевлаштування - надіслати до ІПК ДСЗУ повідомлення про призначення на посаду.

За загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що питання працевлаштування відповідача відповідно до вимог закону та умов договору позивачем не вирішувалось у зв'язку із чим йому фактично відмовлено у працевлаштуванні на посаді, що відповідала б його фаху, чим порушено умови договору, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів за навчання.

Разом з тим, згідно з поясненнями ОСОБА_4 від 25 грудня 2015 року, останній відмовився від працевлаштування в службі зайнятості мотивуючи тим, що його не влаштовує заробітна плата та місце знаходження роботи.

Суди не врахували, що відповідно до вимог статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, суди не виконали вимог статті 10 ЦПК України 2004 року щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам Центру зайнятості щодо відмови ОСОБА_4 від працевлаштування в службі зайнятості, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), на підставі чого дійшли помилкового висновку про те, що питання працевлаштування відповідача відповідно до вимог закону та умов договору позивачем не вирішувалось у зв'язку із чим йому фактично відмовлено у працевлаштуванні на посаді, що відповідала б його фаху, чим порушено умови договору.

Враховуючи те, що за умовами пункту 5.2 договору від 08 жовтня 2008 року ОСОБА_4 зобов'язався відшкодувати до Фонду вартість навчання у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від працевлаштування за направленням, та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог Центру зайнятості.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 на користь Київського обласного центру зайнятості підлягає стягненню судовий збір за подання позову в суді першої інстанції у розмірі 1378,00 грн, апеляційної скарги у розмірі 1515,80 грн, касаційної скарги у розмірі 1653,60 грн.

Керуючись частиною 13 статті 141,статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Київського обласного центру зайнятості задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати.

Позов Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_4, третя особа - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України, про стягнення витрат на навчання, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київського обласного центру зайнятості витрати на навчання у сумі 20600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київського обласного центру зайнятості сплачений судовий збір за подання позову в суді першої інстанції у розмірі 1378,00 грн, апеляційної скарги у розмірі 1515,80 грн, касаційної скарги у розмірі 1653,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило