ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/6365/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/438/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

за участю: представника апелянта - ОСОБА_4,

позивача - ОСОБА_5,

представника позивача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/6365/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_7на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2018 року (суддя Логінова С.М.) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на частку незавершеного будівництвом будинку,

встановив:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 та розподілити його в натурі.

Позов мотивовано тим, що в 1987 році між нею та відповідачем було зареєстровано шлюбі. В 1994 році ОСОБА_7 та членам його сім'ї було виділено земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 липня 2006 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням виконкому Хмельницької міської ради від 24.11.1994 року №130 надано дозвіл ОСОБА_7 на склад сім'ї 4 чоловіки, на індивідуальну забудову за №2305 від 03.08.1993 року, за рахунок ділянок Агрофірми «Проскурів». З моменту отримання вказаного дозволу під час спільного проживання у шлюбі вони здійснювали будівництво за даною адресою будинку, який на даний час в експлуатацію не прийнятий, але придатний для проживання. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 14.11.2013 року визнано право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у будівництві будинку по АДРЕСА_1. Однак, при наявності такого права вона не може реалізувати свої права власника, так як відповідач умисно не подає до Держархбудконтролю декларацію про завершення будівництва й отримання відповідного свідоцтва про право власності.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ в натурі незавершеного будівництвом будинку та визнання права власності на 1/2 його частки виділено в окремі провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частки незавершеного будівництвом будинку по провулку АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 243, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за ОСОБА_5 у незавершеному будівництвом будинку по АДРЕСА_1 визнано право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів. Однак, при наявності такого права позивач не може реалізувати свої права власника, так як відповідач не надає до Держархбудконтролю декларацію про завершення будівництва й отримання відповідного свідоцтва про право власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, між сторонами на спірний об'єкт рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 14 листопада 2013 року (справа №686/23808/13-ц) припинено право спільної сумісної власності, оскільки за ОСОБА_5 визнано право власності на частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва будинку. Тому, режим спільної сумісної власності на об'єкт незавершеного будівництва трансформувався в режим спільної часткової власності на будівельні матеріали. Також, при ухваленні судового рішення було порушено норми та принципи процесуального права: рівності перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, законності та обґрунтованості рішення суду, встановлення дійсних обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при наявності у неї права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів у незавершеному будівництвом будинку по АДРЕСА_1, вона не може реалізувати свої права власника, так як відповідач не надає до Держархбудконтролю декларацію про завершення будівництва й отримання відповідного свідоцтва про право власності. Відповідач фактично не визнає її право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, що є підставою для задоволення позовних вимог відповідно до ст. 392 ЦК України.

АпелянтОСОБА_7, повідомлений належним чином про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив.

Представник апелянта ОСОБА_7 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Вважають, що визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку надасть позивачу можливість вирішити питання про прийняття будинку до експлуатації. Посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 не може бути виділено 1/2 частину будівельних матеріалів у виді половини незавершеного будівництвом будинку, підтверджує його заперечення щодо права позивача на незавершений будівництвом будинок.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що з 1987 року по 2006 рік сторони перебували у шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 листопада 1994 року за № 130 ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 1000кв.м. по АДРЕСА_1 та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку.

15 листопада 2002 року ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1

ОСОБА_7 та ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі, з отриманням відповідних дозволів, погоджень, проекту, здійснили будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці, який в експлуатацію не прийнято, право власності на вказаний об'єкт не зареєстровано.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 14.11.2013 року у справі № 686/23808/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та на 1/2 частину земельної ділянки було визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у будівництві будинку по АДРЕСА_1

Вказані обставини не оспорюються сторонами та встановлені рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 14.11.2013 року (справа №686/23808/13-ц), рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.05.2014 року (справа №686/4962/14-ц), а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.356, ст. 357, ч. 1 ст. 364 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №09/16 від 12.12.2016 року ступінь готовності незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1, становить 68,2 %, виділ 1/2 частини у незавершеному будівництвом будинку ОСОБА_5 є можливим та описаний експертом у дослідницькій частині і додатках.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

Враховуючи встановлені у справі обставини та те, що будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації, проте право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів у спірному незавершеному будівництвом будинку не може бути перешкодою для задоволення позову.

Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, а саме рівності перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, законності та обґрунтованості рішення суду, встановлення дійсних обставин справи, не знайшло свого підтвердження та доказів з цього приводу апелянтом не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Судді Т.В. Спірідонова

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко