КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7838/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 5 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з нею,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з нею.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 14 вересня 2008 року до 31 березня 2010 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбних відносин відповідачка створює йому перешкоди у спілкуванні з сином, він не може у повному обсязі здійснювати свої батьківські обов`язки і вільно брати участь у його вихованні, оскільки з її боку створюються штучні обставини, через які позивач не може нормально зустрічатися з сином, у них постійно виникають непорозуміння стосовно визначення годин їх спілкування. Це ускладнюється й тим, що позивач проживає у м. Тернополі, а відповідачка з дитиною - у м. Києві.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд усунути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає окремо з матір'ю ОСОБА_2 ; визначити наступний спосіб його участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавши періоди його спілкування із сином з відвідуванням дитиною місця проживання батька у м. Тернополі: один раз у два тижні, з п`ятниці - 16.00 год. до неділі 21.00 год., а також під час зимових канікул на термін сім днів та літніх канікул щороку сумарно 30 календарних днів для організації оздоровлення та відпочинку дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_2 , а також спілкування з дитиною під час державних свят у рівній кількості днів з матір`ю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 березня 2019 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає окремо з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів та з урахуванням характеру спірних правовідносин дійшов висновку про доведеність порушення прав позивача, як батька, на спілкування з сином.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд першої інстанцій вважав необґрунтованими позовні вимоги в цій частині, оскільки рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року такий порядок позивачу уже було визначено і він має право на звернення до виконавчої служби з питання контролю за додержанням відповідачкою умов вказаного рішення. При цьому вимоги про зміну графіку побачень з сином позивач не висував, тому суд позбавлений можливості змінити вже встановлений судовим рішенням графік на інший, більш зручний для нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Беляєва О.М. просять скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення,яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд, який ухвалив рішення, не має права його змінити чи скасувати, однак враховуючи специфіку спірних правовідносин, суд може встановитиінший порядок спілкування батька з дитиною. Даний позов заявлений з інших підстав, які не є тотожними тим, з приводу яких було ухвалене попереднє рішення Овруцького районного суду. Встановивши порушення прав позивача на участь у вихованні сина, суд не визначив способу захисту та не забезпечив поновлення цього права. Надані позивачем докази свідчать про те, що він прикладає значних зусиль для подолання перешкод у спілкуванні з сином, а доказів того, що його спілкування з дитиною негативно впливає на сина та перешкоджає його нормальному розвитку, відповідачкою не надано. Висновок органу опіки та піклування є недостатньо обгрунтованим, порушує права позивача на участь у вихованні сина та суперечить інтересам дитини. При цьому небажання дитини на даний час спілкуватися з батьком не є підставою для його відсторонення від участі у вихованні дитини. Позивач вважає, що він обґрунтовано просить визначити час зустрічей з сином таким чином, щоб це відповідало інтересам дитини, зокрема: можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька, систематичне спілкування з дитиною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині задоволеного позову, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права,та ухвалити в цій частині нове рішення,яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга відповідачки мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на її доводи щодо наявності судового рішення про визначення способу участі батька у вихованні сина та на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів вчинення нею перешкод у цьому, тому дійшов хибного висновку про те, що в межах даного спору є доведеним порушення прав позивача на спілкування з дитиною, про що свідчить його особисте звернення до служби у справах дітей за встановленням указаного порядку та до суду за захистом цього права. Жодних доказів про звернення позивача до органу опіки та піклування та правоохоронних органів із заявами щодо вчинення відповідачкою перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином за період, що передував зверненню позивача до суду з даним позовом, матеріали справи не містять. Відповідачка неодноразово наголошувала в суді, що вона після припинення сімейних відносин з позивачем ніколи не заперечувала проти зустрічей сина з батьком та не створювала жодних перешкод у їх спілкуванні. Батько дитини з моменту розлучення всі ці роки відвідував сина тоді, коли йому було зручно, лише 1-2 рази на рік, на день народження дитини. Крім того, з висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що він є достатньо обгрунтованим та не суперечить інтересам дитини, оскільки на засіданні комісії з питань захисту прав дитини спірне питання розглядалося в присутності батьків, а також малолітнього ОСОБА_4 , який пояснив, що він не має бажання проводити час з батьком, особливо поза межами міста свого проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Шмагаревська Г.О. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній ним частині.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Беляєва О.М. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній нею частині.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу відповідачки - відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 вересня 2008 року по 31 березня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5, 6).

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 спосіб його участі у вихованні дитини, як систематичні побачення з 15 по 22 число кожного місяця з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання дитини. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 45, 46).

Відповідно до висновку про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 23 жовтня 2018 року № 102/03/31-9632, враховуючи особисту думку дитини та інтереси, викладені обставини та документи, беручи до уваги психологічний висновок Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, довідку практичного психолога школи І-ІІІ ступенів № 212, Десняська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне встановлювати графік спілкування батька ОСОБА_1 з малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 87-92).

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини

Відповідно до частин другої та третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із частиною першою статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Оскільки на даний час між батьками не має згоди щодо участі батька у спілкуванні з дитиною, то наявні підстави щодо реалізації батьківських прав позивача у судовому порядку.

Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що з боку відповідачки вчиняються перешкоди у його спілкуванні з сином, оскільки дитина проживає разом з нею, він має бажання спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у її вихованні та проведення дозвілля без присутності матері, вважає, що його спілкування з дитиною на одинці буде більше сприяти його порозумінню з нею.

Встановлено, що у травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до т.в.о. начальника Служби у правах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати висновок про його участь у спілкуванні з сином, оскільки відповідачка перешкоджає його зустрічам з дитиною (а.с. 59). Крім того, з приводу такого перешкоджання зустрічей з дитиною з боку відповідачки, позивач двічі звертався до правоохоронних органів, в тому числі до Деснянського УП ГУНП в м. Києві (а.с. 71, 72, 75).

Установивши, на підставі поданих сторонами доказів та показах свідків, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дитиною, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, яка проживає з матір`ю, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 фактично не заперечувала проти спілкування ОСОБА_1 з їхнім малолітнім сином ОСОБА_3 ,проте між ними весь час існували непорозуміння, які в основному носили особистий характер, оскільки позивач і відповідач після розлучення створили нові сім`ї, така ситуація в їх особистих відносинах не надає можливості мирним шляхом вирішувати питання про визначення порядку спілкування з дитиною, який встановлений відповідним судовим рішенням та мав би влаштовувати кожного із батьків.

Саме після пред`явлення ОСОБА_1 даного позову стосунки між сторонами загострилися, позивач був взагалі позбавлений можливості спілкування з дитиною, оскільки відповідачка вважала, що він не належно виконує обов`язки, покладені на нього рішенням суду від 27 січня 2012 року та сімейним законодавством, а дитина не має бажання зустрічатися з батьком. У свою чергу позивач почав вживати заходів щодо відновлення своїх батьківських прав шляхом звернення до різних інстанцій та відвідування місця проживання і навчання дитини, що вплинуло на психо - емоційний стан малолітнього ОСОБА_3 .

Колегія суддів при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною її батька, який проживає окремо від дитини, враховує передусім інтереси дитини та вважає, що напружені стосунки між її батьками, а також їх амбіції не повинні бути пріоритетом у вирішення питання про участь кожного з них у вихованні дитини.

Відповідно до частини 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення батька права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Так, зі змісту рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року вбачається, що на час вирішення спору дитині сторін було менше трьох років і вона потребувала більшої материнської турботи та осіб, які постійно з нею спілкувалися, а тому щомісячне перевезення дитини на значну відстань та на тривалий час могло негативно вплинути на її фізичний та психологічний розвиток. На той час дитина проживала з матір`ю у с. Іллімка Овруцького району Житомирської області, а її доглядом займалася мати відповідачки ОСОБА_6 , адже відповідачка навчалася і працювала. Позивач проживав окремо в с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області.

На даний час позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , в якій створено усі необхідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини, та проживає у ній разом з дружиною ОСОБА_7 і малолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За місцем проживання та в дошкільному навчальному закладі, який відвідує син, позивач характеризується позитивно, сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_4 і заборгованість по їх сплаті станом на 1 жовтня 2018 року відсутня (а.с. 4, 49, 69, 70, 76, 95).

Відповідач же проживає в квартирі АДРЕСА_2 разом із чоловіком ОСОБА_9 , з яким у 2015 році зареєструвала шлюб, спільним з позивачем сином ОСОБА_10 та дочкою від цього шлюбу ОСОБА_11 . У родині також створено належні умови для проживання та розвитку дітей (а.с. 87-92).

Таким чином з часу ухвалення рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року обставини спірних правовідносин змінилися, внаслідок чого виникла необхідність змінити не тільки графік побачень батька з сином, а й спосіб участі їхнього спілкування, який би відповідав інтересам дитини, не порушував її звичний спосіб життя, навчання й дозвілля, а також надав можливість обом сторонам реалізувати свої батьківські права та обов`язки у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України(у редакції, чинній на час звернення позивача до суду)кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням специфіки спірних правовідносин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиноюз тих підстав, що рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року такий порядок позивачу уже було визначено, адже обставини, якими обґрунтований даний позов, виникли після набрання законної сили цим рішенням суду. Сторони змінили місце та умови проживання, змінився й вік дитини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися із сином та приймати участь у його вихованні, колегія суддів, враховуючи вік дитини, особливості розвитку дитини в такому віці, які обумовлені характером та тривалістю її відносин, чуттєво - емоційного зв`язку з родиною, в якій вона проживає, небажання дитини проводити час з батьком, викликане конфліктною ситуацією між сторонами, та відсутності перешкод у нормальному розвитку дитини бажанням батька виховувати її, вважає за можливе визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення наступного графіку спілкування батька з дитиною: з10 до 18 години кожної другої і четвертої суботи та неділі місяця у межах населеного пункту за місцем проживання дитини, а також кожного року під час зимових шкільних канікул на термін 7 (сім) днів та літніх шкільних канікул 30 (тридцять) календарних днів для організації оздоровлення та відпочинку дитини поза межами населеного пункту місця проживання дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_2 , що також відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини», який є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Вимоги позивача про забезпечення реалізації його батьківських прав шляхом надання періодів його спілкування із сином з відвідуванням дитиною місця проживання батька у м. Тернополі: один раз у два тижні, з п`ятниці - 16.00 год. до неділі 21.00 год., на думку колегії суддів, не відповідають якнайкращим інтересам дитини, оскільки передбачають часте переміщення дитини з її постійного місця проживання та навчання до місця проживання батька. При цьому вимога про забезпечення позивачу спілкування з дитиною під час державних свят у рівній кількості днів з матір`ю також не підлягає задоволенню як безпідставна та належним чином не обґрунтована.

Що стосується висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 23 жовтня 2018 року № 102/03/31-9632, то на переконання колегії суддів він є недостатньо обгрунтованим, порушує права позивача на участь у вихованні сина та суперечить реальним інтересам дитини.

В основу даного висновку покладено пояснення малолітньої дитини різним спеціалістам, повноваження яких не підтверджено, та представникам органу опіки та піклування, які зводяться до її небажання спілкуватися з батьком.

Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Як зазначалося вище при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини малолітній ОСОБА_12 повідомив, що не бажає бачитись із батьком, він його боїться та не хоче спілкуватись через його поведінку, а саме постійні скандали, сварки, виклики поліції та перевірки різних служб. ОСОБА_4 дуже засмучує це та не дає змоги спокійно та весело жити і відпочивати.

Проте досліджуючи ці пояснення, суд першої інстанції не зазначив належні і допустимі докази, на підставі яких комісією встановлено, що батько дитини є неблагонадійним і спілкування з ним суперечить інтересам дитини, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач лише бажав влаштовувати зустрічі зі своїм сином.

Крім того, у статті 12 Конвенції про права дитини закріплені положення, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.

Оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час проведення засідання був дитиною, що не досягла віку, в якому вона здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати їх з усіх питань, що її стосуються, то врахування органом опіки та піклування думки дитини не може бути перешкодою для її спілкування з батьком.

Стаття 19 СК України встановлює, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За таких обставин колегія суддів не погоджується із висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 23 жовтня 2018 року № 102/03/31-9632, оскільки цей висновок немотивований і суперечить інтересам дитини.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, розглядаючи зазначений позов в частині визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі позивача питання стягнення судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у справі не порушувалося, а апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню, то понесені сторонами судові витрати відповідно до вимог статей 13, 141, 382 ЦПК України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 5 березня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визначити наступний спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши наступний графік спілкування ОСОБА_1 з дитиною: з 10 до 18 години кожної другої і четвертої суботи та неділі місяця у межах населеного пункту за місцем проживання дитини, а також кожного року під час зимових шкільних канікул на термін 7 (сім) днів та літніх шкільних канікул 30 (тридцять) календарних днів для організації оздоровлення та відпочинку дитини поза межами населеного пункту місця проживання дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 5 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.О. Журба