ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
15 квітня 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участі секретаря Омельчук С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею,-
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що їй на праві особистої власності належить будинок АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 03.03.2004 року, у якому крім неї зареєстрований її брат ОСОБА_2, який має реєстрацію в будинку з 1995 року. Відповідач ОСОБА_2 не проживає в вищевказаному будинку без поважних причин з 1995 року, не сплачує комунальні платежі, особисті речі в будинку відсутні.
Таким чином, позивач просить визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловою площею, а саме будинок АДРЕСА_1 та скасувати його реєстрацію за вищевказаною адресою.
15 лютого 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 22 березня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про його виклик до суду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 03.03.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.7-8/.
В належному позивачу будинку зареєстрований її брат, відповідач ОСОБА_2, що підтверджується що підтверджується витягом з будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 /а.с.5-6/.
Згідно довідки Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області №264 від 06.02.2019 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, за цією адресою зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (брат позивачки) /а.с.16/.
Відповідно до Актів обстеження житлово-побутових умов гр. ОСОБА_1, проживаючої в АДРЕСА_1, комісією комітету самоорганізації населення мікрорайону Снігурівка від 05.08.2018, 06.07.2018, 07.09.2018, 05.10.2018, 05.11.2018, 03.01.2019 встановлено, що власником будинку є ОСОБА_1, на момент обстеження за вищевказаною адресою прописаний брат ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який має реєстрацію за даною адресою з 1995 року, але за даною адресою він не проживає з 1995 року, а також його речей в кімнатах на день обстеження не було /а.с.10-15/.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є співмешканкою батька відповідача ОСОБА_2, який раз в рік приїздить провідати свого батька, але за адресою, де батько проживає з нею, а в АДРЕСА_1 відповідач не проживає та не відвідує це домоволодіння.
Також, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що позивач є її сусідкою, а відповідач по справі є рідним братом позивачки, але відповідача ОСОБА_2 не бачила більше 10 років, зараз в будинку ніхто не проживає, позивач проводила ремонти.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.
Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк.
У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив будинок АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право ОСОБА_2 на користування житлом зі сторони ОСОБА_1 порушено не було, відповідач відсутній в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню.
Нормою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Зі змісту наведених положень вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому в частині позовних вимог щодо примусового скасування відповідача з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмовити.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 89, 141, 265, 268, 280-284 ЦПК України, ст. ст. 16, 379, 405 ЦК України, суд, -
ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею - задовольнити частково.
ВизнатиОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловою площею - будинок АДРЕСА_1.
У задоволені іншої частини позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Київської апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. ХIIІ «Перехідні положення» цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до статті 283 ЦПК України відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Суддя Л.М.Ковалевська