ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4930/19 Справа № 201/5536/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25.10.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти було надано позивачу. Договір поруки не укладався, сам відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань, у відповідача утворилась заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося.

У зв'язку з чим, АТ КБ ПриватБанк просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь банка заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2006 року в розмірі 26106,15 грн. з урахуванням відсотків і штрафних санкцій, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк було відмовлено, з чим останній не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк, не скористалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору б/н від 25 жовтня 2006 року (про встановлення кредитного ліміту на платіжну картку), ОСОБА_2 отримала у позивача кредит у розмірі 5000 грн. для своїх потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до закінчення строку дії картки. На забезпечення вказаного кредитного договору не було укладено договір поруки.

Внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань, у відповідача утворилась заборгованість у сумі 26106,15 грн.

Суд встановив, що єдиним документом, що містить підписи сторін є заява-анкета, яка не містить більшості істотних умов кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач, підписуючи заяву, ознайомилася та розуміла саме ті Умови та правила надання банківських послуг, що додано позивачем до позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що при підписанні анкети-заяви сторони досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Тобто, відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Посилання апелянта на те, що відповідач розрахунок заборгованості не спростував, відсутність заборгованості не довів та не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобовязань не можуть бути прийняті колегією суддів як підстава для задоволення позовних вимог, так як відсутність заперечень з боку відповідача щодо наявності заборгованості при розгляді справи не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні спору про стягнення заборгованості по суті.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ ПриватБанк не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач була ознайомлена саме з тими умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову.

АТ КБ ПриватБанк в своїй скарзі вказує на те, що він звернувся із позовом у межах строку позовної давності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач з заявою чи клопотанням щодо пропуску позивачем строку позовної давності до суду першої інстанції.

В силу вимог ч.3, ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 229 ЦПК України, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Тому суд першої інстанції помилково розглянув питання щодо пропуску строку позовної давності, яке не заявлялося відповідачем.

Крім того, згідно тексту апеляційної скарги не зрозуміло, з яким саме рішенням суду першої інстанції не погоджується апелянт. Оскільки скарга АТ КБ ПриватБанк подана на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2019 року у справі за позовом АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, як вбачається з тексту апеляційної скарги, апелянт вказує позичальника ОСОБА_3, яка не є стороною по даній справі. А також АТ КБ ПриватБанк помилково посилається на договір № б/н від 13.05.2013 року, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач в своєму позові вказує, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту та надає при цьому відповідний розрахунок заборгованості. Водночас, позивач, як доказ по справі, надає разом з позовною заявою копію заяви позичальника, згідно якої ОСОБА_2 отримала кредитний ліміт у розмірі 1200,00 грн.(а.с.8).

У звязку з чим, колегія суддів має сумніви щодо вірності наданого позивачем розрахунку заборгованості.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4