ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4997/17

Головуючий у першій інстанції - Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/888/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

Позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Відповідач: ОСОБА_4

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_4

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Ніжинський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби, про зобов`язання здійснення компенсації вартості автомобіля (суддя Олійник В.П.), ухвалене о 16 год. 19 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 06 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в якому просили стягнути з ОСОБА_4 16693,26 грн вартості автомобіля ЗАЗ 110307: на користь ОСОБА_1 - 11128,84 грн, на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - по 2782,61 грн кожному, а також 10000 грн моральної шкоди: на користь ОСОБА_1 - 7000 грн, на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - по 3000 грн кожному. Позов мотивовано тим, що позивачі є співвласниками автомобіля ЗАЗ 110307, д.р.н. НОМЕР_1 . ОСОБА_1 належить 2/3 частини автомобіля, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 1/6 частині кожному. 8 липня 2014 року спірний автомобіль був переданий ОСОБА_1 у користування ОСОБА_4 , який на вимогу власника не повернув автомобіль. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 27 грудня 2016 року зобов`язано відповідача повернути позивачам вказаний автомобіль. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилались, що при примусовому виконанні зазначеного рішення суду ОСОБА_1 прибув за місцем знаходження автомобіля і встановив, що автомобіль не придатний для користування: не заводився і мав пошкодження зліва, тому позивач відмовився його забирати. За доводами позивачів, діями ОСОБА_4 їм нанесено майнову та моральну шкоду, оскільки відповідач фактично позбавив їх права власності на належний їм автомобіль.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2019 року позов задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_4 здійснити компенсацію вартості автомобіля марки ЗАЗ 110307 легковий комбі-"В", 2002 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 - у розмірі 11128 грн 84 коп., ОСОБА_2 - у розмірі 2782 грн 21 коп., ОСОБА_3 - у розмірі 2782 грн 21 коп.; стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2000 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_2 1000 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 1000 грн моральної шкоди; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто із ОСОБА_4 в дохід держави 896 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач набув у користування автомобіль за наявності достатніх правових підстав, а саме: шляхом укладення договору позички, та не повертає його в справному стані, що є підставою для зобов`язання відповідача здійснити компенсацію вартості автомобіля позивачам у розмірі відповідно до їх часток. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, судом враховано глибину та характер пережитих позивачами душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями відповідача щодо неповернення автомобіля у справному стані, істотністю вимушених змін у їх житті, необхідністю витрачання свого часу на захист свого порушеного права в судовому порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 вже неодноразово, зловживаючи своїм правом, намагався стягнути з відповідача в судовому порядку борг за автомобіль, однак рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 12.03.2015 року йому відмовлено у задоволенні позову, а рішенням встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 19000 грн за спірний автомобіль. Також рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29.04.2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 боргу за автомобіль. За доводами відповідача, ОСОБА_1 за надуманих підстав відмовився отримувати спірний автомобіль наявний в натурі та перебуває у відповідача і він не заперечує проти його повернення в такому ж самому стані, в якому він був на момент його передання. Крім того, ОСОБА_4 посилається, що наявний спір вже був вирішений рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 09.06.2015 року. Отже, відповідач вважає, що наявні підстави як для закриття провадження у справі, так і для відмови у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 17 лютого 2014 року ОСОБА_1 належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, зокрема автомобіля марки ЗАЗ 110307 легковий комбі - «В», 2002 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.8). Інша 1/2 частка автомобіля належить у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 2014 року (а.с.9). Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 належить 2/3 частки вказаного автомобіля, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - по 1/6 частки кожному.

Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача його частки вартості автомобіля ЗАЗ 110307, державний номерний знак НОМЕР_1 , яка складає 11128 грн 84 коп. (а.с.99). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 09 червня 2015 року, яке набрало законної сили, зазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову (а.с.101-102). Судом апеляційної інстанції встановлено, що 08 липня 2014 року ОСОБА_1 передав автомобіль ЗАЗ 110307, державний реєстраційний № НОМЕР_1 , вартістю 16693 грн 26 коп. ОСОБА_4 в довготермінове користування, зазначивши, що у подальшому він ні до власника, ні до автомобіля жодних претензій не матиме. Це підтверджено виданою позивачем відповідачеві розпискою від 08.07.2014 року, оригінал якої знаходиться у відповідача (а.с.101-102). Апеляційний суд дійшов висновку, що сторони уклали передбачений ст.827 ЦК України договір позички. Так як ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_4 відмовляється повернути спірний автомобіль після закінчення строку користування ним, то для врегулювання спору між сторонами має бути застосовано ст.836 ЦК України. Згідно з її приписами, якщо після припинення договору позички користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Отже ця стаття не передбачає права позичкодавця вимагати від користувача після закінчення строку договору позички сплатити позивачеві грошову компенсацію вартості речі, яка є предметом договору позички. Виходячи з цього і з того, що автомобіль, який є предметом спору між сторонами, наявний в натурі та перебуває у ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 його вартості нема.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що вони є співвласниками автомобіля, який був переданий ОСОБА_4 у користування і останній відмовляється його повертати, у 2016 році звернулися до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про зобов`язання ОСОБА_4 повернути їм автомобіль марки ЗАЗ 110307 легковий комбі - «В», 2002 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позов задоволено рішенням суду від 27 грудня 2016 року (а.с.10-11).

Вказане рішення суду звернуто до примусового виконання.

Згідно листа Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби до відділу ДВС 02.10.2017 року подана заява ОСОБА_4 про добровільну передачу спірного автомобіля, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97). 09.10.2017 року сторонам направлено листа про передачу транспортного засобу та зобов`язано сторін прибути за адресою місця знаходження автомобіля 17.10.2017 року для виконання рішення суду, проте стягувач для передачі майна не з`явився. Державним виконавцем зобов`язано сторін прибути 10.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 для виконання рішення суду.

Відповідно до Акту Державного виконавця Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 14 листопада 2017 року стягувачем ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті спірного автомобіля (а.с.5). При цьому у своїх запереченнях на вказаному Акті ОСОБА_1 зазначив, що не в змозі забрати автомобіль, оскільки той не придатний до користування, не заводиться, свідомо пошкоджений з лівої сторони. У зв`язку з новими обставинами стягувач повідомив, що буде подавати позовну заяву в Ніжинський міськрайонний суд. ОСОБА_4 у своїх запереченнях зазначив, що одержав автомобіль від ОСОБА_1 в такому стані, як він був на той час (а.с.5 зворот).

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання здійснення компенсації вартості автомобіля, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилались на положення ст.ст.1166, 1167 ЦК України, якими передбачено відповідальність за завдану майнову та моральну шкоду. Також позивачі посилались на те, що відповідач фактично позбавив їх права власності на належний їм автомобіль.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Також обов`язковість судових рішень встановлено статтею 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено, що рішення суду про зобов`язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 автомобіль марки ЗАЗ 110307, набрало законної сили і є обов`язковим для виконання відповідачем. Також встановлено, що зазначене рішення суду перебуває на примусовому виконанні у Ніжинському міськрайонному відділі державної виконавчої служби. Відомості про його виконання та закінчення виконавчого провадження в матеріалах справи відсутні. З Акту державного виконавця від 14 листопада 2017 року вбачається, що стягувач ОСОБА_1 відмовився від прийняття спірного автомобіля, тобто фактично відмовився від прийняття виконання рішення суду відповідачем. При цьому заперечення стягувача в Акті державного виконавця щодо несправності автомобіля і наявності його пошкоджень жодними доказами не підтверджено.

Пояснювальна записка ОСОБА_5 про те, що на час передання ОСОБА_1 автомобіля ОСОБА_4 автомобіль перебував в ідеальному стані, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки ОСОБА_5 не повідомлялась про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Крім того, пояснювальна містить виправлення. Її пояснення є суб`єктивними та не підтвердженими жодними доказами.

Оскільки судовими рішеннями встановлено, що спірний автомобіль є предметом укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 договору позички, за наявності невиконаного рішення суду, яким встановлено спосіб його виконання - саме шляхом зобов`язання відповідача повернути вказаний автомобіль його власникам, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача вартості автомобіля. При цьому колегія суддів враховує, що позивачі не позбавлені права (за наявності відповідних підстав) для звернення до суду із заявою про зміну способу виконання рішення в порядку передбаченому ст.435 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов`язання здійснення компенсації вартості автомобіля.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про відшкодування майнової шкоди, то відповідно відсутні підстави і для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди.

Позовні вимоги про відшкодування витрат на проїзд, пов`язаний з розглядом іншої цивільної справи та проведенням виконавчих дій також не підлягають задоволенню оскільки, відсутні докази на підтвердження понесення таких витрат.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою позивачам у задоволенні позовних вимог.

Доводи відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі не можуть бути прийняті судом до уваги з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови вважаються не тотожними.

Як вбачається, у справі №740/1266/15 ОСОБА_1 заявлено вимоги до ОСОБА_4 про стягнення частки вартості автомобіля ЗАЗ 110307, державний номерний знак НОМЕР_1 , яка складає 11128 грн 84 коп. У справі №740/680/15 ОСОБА_1 заявляв вимоги про стягнення з ОСОБА_4 суми оціночної вартості автомобіля, яка складає 16693 грн 26 коп.

У справі, яка є предметом розгляду апеляційного суду, позов заявлено трьома власниками автомобіля про стягнення з відповідача вартості спірного автомобіля відповідно до їх часток у праві власності. При цьому заявлено вимоги з підстав передання відповідачем на виконання рішення суду технічно несправного (як вважають позивачі) автомобіля, в той час як в інших справах вирішувалось питання про стягнення вартості автомобіля або його частки ще до ухвалення рішення про зобов`язання відповідача повернути автомобіль. З викладеного вбачається, що у даних справах не є тотожними ані сторони, ані підстави заявлених позовних вимог, в зв`язку з чим відсутні підстави для закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_4 , з позивачів підлягає стягненню на його користь судовий збір у розмірі, який підлягав сплаті за апеляційний розгляд справи - по 320 грн. з кожного (960 грн : 3).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.3, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Ніжинський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби, про зобов`язання здійснення компенсації вартості автомобіля відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) по 320 грн судового збору з кожного за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: