Єдиний унікальний номер 235/5070/18
Номер провадження 22-ц/804/1258/19
У Х В А Л А

08 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/5070/18 за позовом керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова Олена Володимирівна, про визнання недійсним договору міни земельної ділянки з апеляційною скаргою заступника прокурора Донецької області Г. Коршуна на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року у складі судді Бородавка К.П., -

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2018 року керівник Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова О.В., про визнання недійсним договору міни земельної ділянки.

Зазначав, що Красноармійською місцевою прокуратурою 11 липня 2018 року внаслідок моніторингу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з метою вивчення стану додержання вимог земельного законодавства України щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення на території Покровського району Донецької області встановлено, що 17 березня 2014 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір міни земельної ділянки на земельну ділянку, який зареєстрований приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельовою О.В. (на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу) в реєстрі правочинів за № 593.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 3,5564 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Миролюбівської сільської ради Покровського району Донецької області, а ОСОБА_2 взамін передав у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0789 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області.

Посилаючись на те, що:

- спірний договір міни укладено в порушення пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, яким встановлено мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення, та статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", якою передбачено можливість обміну земельних ділянок лише за схемою "пай на пай", про що зазначено у правових позиціях Верховного суду України, які викладені у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6 -464цс16, від 10 травня 2018 року у справі № 383/1146/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі №570/3834/16-ц;

- укладення спірного договору міни в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) в порушення вимог пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України є підставою визнання його відповідно до частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України недійсним

прокурор просив визнати договір міни земельної ділянки на земельну ділянку № 593 від 17 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельовою О.В., недійсним (а.с. 33 - 39).

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позову керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- зі змісту наданих позивачем Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, передана ОСОБА_1 внаслідок обміну у власність відповідачу ОСОБА_2 , належала відповідачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 07.02.2014 року НОМЕР_3 , її кадастровий номер сформований та державна реєстрація здійснена 27.01.2014 року Управлінням Держземагентства у Красноармійському районі (а.с. 20 - 21); земельна ділянка передана відповідачем ОСОБА_2 внаслідок обміну у власність відповідачу ОСОБА_1 , належала відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.2013 року НОМЕР_4 , її кадастровий номер сформований та державна реєстрація здійснена 04.12.2013 року Управлінням Держземагентства у Красноармійському районі (а.с. 111 - 113). Відповідно до приписів статті 791 ЗК України земельні ділянки, щодо яких укладений спірний договір міни, на момент його укладення мали статус сформованих земельних ділянок, а відтак, правовідносини з обміну такими земельними ділянками Законом України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" не регулюються. Посилання позивача на порушення відповідачами при укладенні спірного договору міни вимог Закону № 899-IV є безпідставними;

- копія оскаржуваного договору міни позивачем суду не надана, вжитими заходами здобути копію такого договору не вдалось, що унеможливлює здійснення його перевірки судом на відповідність вимогам чинного законодавства;

- посилаючись на те, що спірний договір міни є удаваним, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Правові наслідки удаваного правочину визначені статтею 235 ЦК України, за якою якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивачем не зазначено, для приховування якого саме іншого правочину відповідачами укладений спірний договір та правилами якого правочину, на думку позивача, мають регулюватись спірні правовідносини;

- враховуючи, що на правовідносини між відповідачами щодо укладення спірного договору міни Закон № 899-IV не розповсюджується, зважаючи на приписи пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України у взаємозв`язку зі статтею 90 ЗК України, за якими обмін земельної ділянки сільськогосподарського призначення на іншу земельну ділянку, що здійснений відповідно до закону, виключений з переліку дій, що не допускаються законодавцем, укладення відповідачами спірного договору міни не суперечить пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України; доказів порушення відповідачами вимог статей 215, 203 ЦК України прокурором суду не надано;

- підстави для представництва прокурором інтересів держави у цій справі відсутні. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України представництво прокурором інтересів держави здійснюється у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох виключних випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), Положення про яку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, та яка здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Згідно пункту 4 вказаного Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, наділений повноваженнями, зокрема, із організації та здійснення державного нагляду (контролю), в тому числі , за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності (п/п 251 пункту 4). З наведеним кореспондуються норми Положення про Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 року № 308. Отже, захищати інтереси держави у сфері земельних правовідносин, які полягають у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на земельні ділянки, має Держгеокадастр та його територіальні органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, а не прокурор, який не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. В даній справі прокурором не надано доказів нездійснення відповідним суб`єктом владних повноважень захисту інтересів держави або здійснення захисту таких інтересів неналежним чином. Доводи прокурора щодо відсутності у органів Держгеокадастру повноважень на звернення до суду з позовами про визнання правочинів недійсними суперечать як вищевказаним Положенням, так і приписам статті 152 ЗК України, за якими питання дотримання вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами віднесено саме до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Положення таких нормативно-правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене свідчило б про неправомірне обмеження повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави. Прокурором безпідставно не зазначений орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу держави, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі (а.с. 131 - 134).

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник прокурора Донецької області Г. Коршун в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до підпункту б пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Зазначеною нормою передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не можуть бути відчужені. Виключення з цього правила, серед іншого, складає "обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону".

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-464цс16 обмін земельних ділянок сільськогосподарського призначення передбачено лише Законом України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Відповідно до статей 5, 15 Закону № 899-IV законодавець передбачив декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема, як земельний пай при приватизації сільськогосподарських підприємств для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, або як землі для ведення сільського господарства. Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земель в інших випадках. Отже, обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою "пай на пай" та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-IV, тобто в разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 570/3834/16-ц, від 10 травня 2018 року у справі № 383/1146/15-ц.

У даній справі спірні земельні ділянки не є паями (вже виділені в натурі та оформлені державними актами на право власності на земельну ділянку) та не є частинами єдиного масиву (виділені різним власникам і на території різних сільських рад). Таким чином, на вказані земельні ділянки розповсюджується мораторій щодо їх відчуження, підстави для його незастосування відсутні.

В порушення зазначених норм матеріального права суд першої інстанції безпідставно відступив від правової позиції Верховного Суду та дійшов висновку, що обмін зазначених земельних ділянок є законним.

Посилання суду на статті 715, 716 ЦК України є неприйнятними, оскільки ці норми встановлюють лише загальні положення договору міни. Вони не допускають законодавчу можливість обміну саме земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Частиною 6 статті 715 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. Щодо земель сільськогосподарського призначення такі особливості передбачено пунктом 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, однак суд їх не врахував.

Крім того, у позовній заяві керівник Красноармійської місцевої прокуратури зазначив, що за частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. З огляду на це, спірний договір підлягає визнанню судом недійсним через недодержання вимог підпункту б пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України у момент його вчинення.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що прокурор посилався на удаваність правочину та останнім не надано доказів щодо цього. Такі вимоги прокурором у позовній заяві не зазначено.

Звертаючись до суду з позовом, керівник Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області заявив клопотання про витребування у приватного нотаріуса Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельової О.В. належним чином засвідченої копії договору міни № 593 від 17 березня 2014 року, яке було задоволено ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року.

Однак нотаріусом повідомлено про неможливість надання договору, оскільки його копія залишилась на непідконтрольній українській владі території, у м. Донецьку, у зв`язку з чим надати суду для вивчення договір міни № 593 від 17.03.2014 року не представилося можливим.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання недійсним правочину.

Виходячи з норм статті 202, частини 3 статті 215, частин 1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК України, недійсним можна визнати договір як правочин, а не договір як документ.

Звертаючись до суду з позовом, керівник Красноармійської місцевої прокуратури просив визнати недійсним договір не як документ, а як правочин (дію). Прокурором оспорюється не окремий пункт договору, а весь зміст правочину через універсальну (загальну) заборону укладання договору щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення.

Факт здійснення правочину та укладення договору підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є доказами у розумінні статей 76 - 80 ЦПК України.

Сторонами факт здійснення правочину щодо обміну земельними ділянками, а також щодо наявності спірного договору не заперечується.

Отже, відсутність договору, як документу, на що послався суд, не є підставою для відмови у задоволенні позову прокурора про визнання недійсним договору не як документу, а як правочину (дії).

Суд дійшов помилкового висновку про те, що у цій справі відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави.

Інтереси держави у сфері земельних правовідносин полягають у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на земельні ділянки, захисті та визнанні лише тих прав, які набуто та підтверджено у передбачений законом спосіб (частина 4 статті 13, частина 2 статті 41 Конституції України). Набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення у спосіб, що суперечить закону, порушує порядок обігу майнових прав та нівелює інтереси держави у цій сфері. Так, порушення державних інтересів відбулось внаслідок ігнорування сторонами договору встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельними ділянками, виділених в натурі власникам земельних часток (паїв), та заборони відчуження таких земельних ділянок, метою якого насамперед є збереження земель сільськогосподарського призначення.

Компетентним суб`єктом владних повноважень, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин на території Донецької області є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області.

Відповідно до частини 1 статті 152 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, зокрема, за: дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю (пункти 3, 4 частини 1 статті 152 ЗК України).

Відповідно до Положення про Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, яке є структурним підрозділом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, юрисдикція якого поширюється на територію Донецької області, Управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотримання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

У цій справі Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області є третьою особою, оскільки є органом контролю у частині дотримання вимог земельного законодавства. Управління не виступає позивачем у справі, оскільки не є розпорядником спірних земельних ділянок та його інтереси обміном земель не порушено.

Ані Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру у Донецькій області, ані Положенням про Управління з контролю за використанням та охороною земель не передбачено повноважень Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області щодо звернення до суду з позовними заявами про визнання правочинів недійсними.

Враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державною здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами цієї категорії, прокурор відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України пред`явив цей позов в інтересах держави самостійно та набув статусу позивача.

Згідно пункту 4 частини 4 статті 185 ЦПК України відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави є підставою для повернення позовної заяви. Відповідно до статті 187 ЦПК України підстави для представництва інтересів держави прокуратурою перевіряються до відкриття провадження у справі. Суд ухвалою від 29.08.2018 року відкрив провадження у справі, тим самим підтвердив підстави для представництва прокурором інтересів держави. Ухвала про відкриття провадження у справі не оскаржена, є чинною, у зв`язку з чим встановлені нею обставини не підлягають доказуванню.

Навіть якщо суд помилково відкрив провадження та вважав, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави, він мав залишити позовну заяву без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Всупереч цим процесуальним нормам суд, вважаючи, що позов прокурора не підлягає розгляду через відсутність підстав для представництва, розглянув його та прийняв за ним рішення про відмову у його задоволенні (а.с. 141 - 149).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 квітня 2019 року за апеляційною скаргою заступника прокурора Донецької області Г. Коршуна відкрито апеляційне провадження (а.с. 160 - 162).

Відповідач ОСОБА_2 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 01 квітня 2019 року був повідомлений відповідно до частини 2 ст. 11 Закону України від 12.08.2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 02 квітня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 170).

Копія апеляційної скарги заступника прокурора Донецької області Г. Коршун відповідачу ОСОБА_2 була направлена 02 квітня 2019 року на його електронну адресу, зазначену позивачем в позовній заяві (а.с. 167), та отримана ним згідно електронного повідомлення 02 квітня 2019 року (а.с. 168).

Відповідач ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 01 квітня 2019 року та копію апеляційної скарги заступника прокурора Донецької області Г. Коршун отримала 06 квітня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 172).

Треті особи - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області та приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова О.В. копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 01 квітня 2019 року та копію апеляційної скарги заступника прокурора Донецької області Г. Коршун отримали 05 квітня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 173, а.с. 174).

Письмові відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не надані.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 08 травня 2019 року учасники справи не з`явилися; про дату, час та місце судового засідання повідомлені: заступник прокурора Донецької області судову повістку - повідомлення про розгляд справи 08 травня 2019 року отримав 02 травня 2019 року; керівник Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області - 26 квітня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 . - 27 квітня 2019 року, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області - 25 квітня 2019 року, приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова О.В. - 02 травня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 184, а.с. 185, а.с. 195, а.с. 196, а.с. 197 ).

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання 08 травня 2019 року повідомлений відповідно до частини 1 ст. 11 Закону України від 12.08.2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 22 квітня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали Донецького апеляційного суду про призначення справи до розгляду від 22 квітня 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 183). Крім того, судова повістка - повідомлення про розгляд справи 08 травня 2019 року йому направлена 23 квітня 2019 року на його електронну адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, та отримана ним згідно електронного повідомлення 23 квітня 2019 року (а.с. 180, а.с. 186).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

07 травня 2019 року до апеляційного суду електронною поштою надійшла заява заступника прокурора Донецької області Г. Коршун про зупинення апеляційного провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 227/1506/18. Клопотання обґрунтовано тим, що на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа № 227/1506/18 щодо подібних правовідносин за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Каравай", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Зіма Яна Валеріївна, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання договору міни недійсним, за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року. Перегляд цієї справи Великою Палатою Верховного Суду згідно ухвали Верховного Суду від 23 січня 2019 року обґрунтовано необхідністю відступу від висновку про застосування пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, сформульованого Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16, а також тим, що існує виключна правова проблема, яку необхідно вирішити для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозахисної практики (а.с. 193 - 194).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з доводів апеляційної скарги заступника прокурора Донецької області Г. Коршуна, апеляційному суду необхідно вирішити питання чи правильно судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано норми пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, а саме, чи розповсюджується мораторій на відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, на міну таких земельних ділянок.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 227/1506/18 (провадження № 61-47410ск18) за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Каравай", треті особи: приватний нотаріус Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Зіма Я.В., Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання договору міни земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що мораторій на відчуження земельних часток (паїв) був запроваджений з прийняттям 18 січня 2001 року Закону України "Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)". Закон забороняв відчужувати земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб. Мораторій мав діяти до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) ЗК України.

З прийняттям ЗК України 25 жовтня 2001 року мораторій не був знятий, а пунктом 15 розділу Х "Перехідні положення"ЗК України заборонено відчуження не лише земельних часток (паїв), а й земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва. Заборона мала діяти до 1 січня 2005 року, проте із змінами, внесеними законами: від 03 червня 2008 року № 309-VI, від 19 січня 2010 року № 1783-VI, від 20 грудня 2011 року № 4174-VI, від 20 листопада 2012 року № 5494-VI, мораторій фактично було зроблено безстроковим, його строк було продовжено до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року.

На даний час положення про мораторій (пункт 15 розділу Х "Перехідні положення"ЗК України) забороняють до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року: а) купівлю-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Верховний Суд України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16 зробив висновок про те, що Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", зокрема статтею 14, передбачено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону зобов`язано Кабінет Міністрів України розробити рекомендації щодо обміну земельними ділянками, одержаними власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Частиною першою статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням наведеного Верховний Суд України вважав, що обмін земельних часток (паїв) можна реалізувати в період між проведенням зборів власників земельних часток (паїв) щодо розподілу земельних ділянок та видачею їхнім власникам державних актів на право власності на землю, а обміняними можуть бути тільки земельні ділянки за схемою "пай на пай"та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Колегія суддів касаційного суду вважає, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанови: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16) щодо застосування пункту 15 розділу Х "Перехідні положення"ЗК України.

Обґрунтуванням цього є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук і Цицюра проти України"від 22 травня 2018 року.

У справі "Зеленчук і Цицюра проти України"від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини визнав, що конкретне положення українського законодавства, а саме пункт 15 розділу Х "Перехідні положення"ЗК України, порушує право, передбачене Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мораторій порушує право власності власників на сільськогосподарські земельні ділянки (паї), оскільки позбавляє їх можливості розпорядитися землею в обсязі, визначеному Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та гарантованому Конституцією України.

Європейський суд з прав людини зазначив, що неодноразово продовжуючи дію та змінюючи його зміст, держава виявила непослідовність у своїх законодавчих діях та спричинила стан "правової невизначеності" (пункт 122 рішення), за якого воля законодавця є незрозумілою для тих, кому адресований закон, оскільки при кожному продовженні земельного мораторію Уряд України не обумовлював його скасування настанням якихось чітких змін у земельних відносинах.

Запроваджений в Україні мораторій на відчуження сільськогосподарських земель, який обумовлювався урядовцями певним суспільним інтересом, непропорційно багато проблем перекладає на власників земельних ділянок (паїв). Дещо менше страждає від мораторію аграрний бізнес (орендарі землі) і жодні негативні наслідки не лягають на державу. Тому ввівши й неодноразово продовжуючи мораторій, Держава Україна переступила межі законодавчої дискреції та не забезпечила справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та правом власності на земельні ділянки (паї) заявників (пункт 148 рішення).

Оскільки рішенням від 22 травня 2018 року у справі "Зеленчук і Цицюра проти України"Європейський суд з прав людини визнав, що запроваджений в Україні мораторій порушує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцію України, то власники земельних ділянок (паїв) отримали право звертатися до судів України з позовними заявами про відшкодування шкоди, завданої земельним мораторієм.

Крім того, колегія суддів касаційного суду вважає, що справа містить виключну правову проблему.

Європейський суд з прав людини у зазначеному вище рішенні зазначив, що українське законодавство навіть незалежно від мораторію містить певні гарантії для того, щоб ринок сільськогосподарської землі не призвів до її надмірної концентрації або вилучення з сільськогосподарського виробництва, зокрема обмеження на власність іноземців, кваліфікаційні вимоги до покупців і переважне право викупу землі. Наявність цих гарантій в ЗК України була одним з аргументів Європейського суду з прав людини у визнанні мораторію непропорційним проголошеній меті.

З урахуванням наведеного для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду могла би сформулювати позицію, відповідно до якої бажаючі продати землю мали б довести, що їх справа аналогічна справам Зеленчук і Цицюри і отримати від суду дозвіл на її продаж.

Виключна правова проблема - необхідність зміни у контексті практики Європейського суду з прав людини висловленого Верховним Судом України підходу до визначеного пунктом 15 розділу Х "Прикінцеві положення"ЗК України мораторію на відчуження будь-яким способом земель сільськогосподарського призначення, у тому числі їх обміну.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 18 лютого 2019 року справа № 227/1506/18 (провадження № 61-47410св18) за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Каравай", треті особи: приватний нотаріус Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Зіма Я.В., Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання договору міни земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року прийнята до розгляду; призначено справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 20 березня 2019 року.

20 березня 2019 року розгляд справи було відкладено на 17 квітня 2019 року. 17 квітня 2019 року справа знята з розгляду без визначення конкретної дати її розгляду.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно із пунктом 14 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини 1 статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи, що у цивільній справі № 235/5070/18, що перебуває в провадженні Донецького апеляційного суду, правовідносини є подібними тим, що є предметом спору у справі № 227/1506/18, яка переглядається у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що клопотання заступника прокурора Донецької області Г. Коршун про зупинення апеляційного провадження у справі № 235/5070/18 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 227/1506/18 підлягає задоволенню.

Керуючись пунктом 10 частини 1 статті 252, пунктом 14 частини 1 статті 253, статтею 260, частиною 2 статті 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання заступника прокурора Донецької області Г. Коршун про зупинення апеляційного провадження у справі задовольнити.

Зупинити апеляційне провадження у справі № 235/5070/18 за апеляційною скаргою заступника прокурора Донецької області Г. Коршуна на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року за позовом керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова Олена Володимирівна, про визнання недійсним договору міни земельної ділянки до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 227/1506/18 за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Каравай", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Зіма Яна Валеріївна, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання договору міни недійсним, за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 травня 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований