ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 640/6600/17

провадження № 22-ц/818/186/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року в складі судді Нев'ядомського Д.В.,

у с т а н о в и в :

03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просив усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів та зняттям їх з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою.

Позов мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу, укладеного 08 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О.Ю. за реєстровим № 140. Після укладення договору позивач вирішив вселитися до зазначеної квартири, але з'ясувалося, що в ній зареєстровані та проживають ОСОБА_2 і ОСОБА_7, які не є членами його сім'ї. Зазначає, що відповідачі незважаючи на заперечення позивача, продовжують безпідставно проживати у квартирі та добровільно звільняти помешкання відмовляються.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року позов частково задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не є власниками вищезазначеної квартири та членами сім'ї позивача, тому наявні підстави для задоволення позову в частині усунення позивачу перешкод у володінні та користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_7

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд вважав, що на підставі статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 15 січня 2018 року залишено без задоволення.

14 червня 2018 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 31 травня 1993 року за реєстровим № 1-490. В квартирі було зареєстровано дві особи: вона та її колишній чоловік - ОСОБА_3 В період з березня 2015 року по лютий 2016 року вона була ошукана шахраями, у зв'язку із чим було порушено кримінальну справу за частиною 4 статті 190 КК України. Квартира була продана без її волевиявлення і останній власник ОСОБА_1 у травні 2017 року звернувся у суд із позовом про усунення перешкод шляхом виселення. ОСОБА_1 в спірній квартирі ніколи не бував, особисто Договір купівлі-продажу не підписував, як не підписував і позовну заяву, від його імені діяв ОСОБА_8 Справа розглянута за відсутності відповідачів, чим останніх було позбавлено доступу до правосуддя.

29 серпня 2018 року ОСОБА_9 - представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу та просила залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих позивачем доказів, яким надана належна оцінка. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу, укладеного 08 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О.Ю. за реєстровим № 140.

Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 13159565.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» (дільниця № 13) у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 6-9).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, які не є членами сім'ї позивача, проживаючи у належній йому квартирі, створюють перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні прав власника.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь -яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є власниками вказаного майна та не є членами сім'ї позивача, який був власником спірної квартири на дату пред'явлення позову.

Підставою для пред'явлення позову до відповідачів було чинення перешкод у користуванні приватною власністю позивача, а саме - квартирою АДРЕСА_1, а предметом позову (вимогами) - усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені та оцінені обставини щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно; чинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод позивачу у здійсненні ним права користування своїм майном.

Судовою колегією відхиляються доводи апеляційної скарги стосовно незаконності набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на вказане майно за таких підстав.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном в установленому законом порядку не оспорено.

Викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на відчуження квартири є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження недійсності Договору, який укладено з ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О.Ю. за реєстровим № 140, матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання на розгляд справи за відсутності відповідачів не можуть бути прийняті до уваги.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали судові повістки про судове засідання призначене на 15 січня 2018 року на 14 год. 30 хв., що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а. с. 62-63). До того ж, сам ОСОБА_3 заочне рішення не оскаржив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального справа (стаття 375 ЦПК України).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - А.І. Овсяннікова

Р.М. Піддубний