Єдиний унікальний номер справи 490/5870/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/736/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 лютого 2019 року о 16 годині 31 хвилині, в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

17 липня 2018 року орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської радипред'явив до ОСОБА_3вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

ОСОБА_3 є матір'ю малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, засуджений та відбуває покарання в державній установі "Ольшанська виправна колонія (№53)".

У 2017 році від КЗ Миколаївської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №5" до їх установи неодноразово надходила інформація, щодо неналежного виконання батьківських обов'язків відповідачем, перешкоджання здійснення патронажу малолітнього лікарем-педіатром, антисанітарні умови утримання та нездійснення догляду за дитиною.

Також, в 2018 році від матері відповідача, ОСОБА_6, надходили скарги на асоціальний спосіб життя доньки, порушення суспільного спокою, вживання алкогольних та наркотичних речовин, витрачання допомоги при народженні дитини не за призначенням, неналежний догляд за сином.

Проведена позивачем із ОСОБА_3 профілактично-роз'яснювальна робота не призвела до зміни останньою свого способу життя та ставлення до дитини. Наразі за малолітнім ОСОБА_4 здійснює догляд бабуся по лінії батька - ОСОБА_7, яка за своїм місцем проживання створює для онука належні умови утримання та виховання.

11 квітня 2018 року під час обстеження умов проживання відповідача спеціалістами служби, ОСОБА_3 вела себе агресивно, перебувала у неадекватному стані, відмовлялася надавати пояснення з приводу причин ухилення від виконання батьківських обов'язків; виявлено, що в помешканні безлад та антисанітарія, розкидані брудний одяг та речі, залишки їжі та цигарок, важке повітря, сморід від паління.

Посилаючись на наведене, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 та стягнути з неї аліменти на його утримання у розмірі 1/4 заробітку матері на користь органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради і передати малолітнього ОСОБА_4 органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради для вирішення його подальшої долі.

Рішенням Центральний районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Відібрано малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без позбавлення її батьківських прав відносно нього, та передано дитину органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради для його подальшого влаштування.

Покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків відносно дитини, в тому числі і щодо його матеріального забезпечення.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4.

Роз'яснено сторонам, що у випадку продовження ухиляння ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини протягом одного року з дня ухвалення рішення у справі, позивач має право повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав .

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на користь органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 740 гривень 80 копійок.

Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської радиподав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, в частині відібрання малолітнього ОСОБА_4 від матері, без позбавлення її батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітнього сина.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов частково, суд 1 інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для застосування такої крайньої мірі як позбавлення батьківських прав. Дійсно, мати не змогла створити належні сімейні умови для дитини, проте це не є беззастережною підставою для позбавлення її батьківських прав.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із бездіяльності осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із невиконання батьками батьківських обов'язків.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч. ч. 3-4 ст. 82,89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

В силу статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.

Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в статті 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с. 8).

З довідки "Ольшанської виправної колонії (№53)" від 18 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_8 з 16 листопада 2016 року по 01 липня 2021 року відбуває покарання в державній установі "Ольшанська виправна колонія (№53)" (а.с. 10).

Відповідно до інформації Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 09 серпня 2017 року вбачається, що 09 листопада 2017 року до центру у телефонному режимі надійшло повідомлення щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов'язків. За отриманою інформацією, позивач схильна до вживання алкогольних напоїв та наркотичних речовин, її помічають в асоціальних компаніях; державну соціальну допомогу при народженні дитини використовує не за призначенням (а.с.15).

Служба у справах дітей Миколаївської міської ради в повідомленні "Про захист прав дитини" від 15 серпня 2017 року зазначає, що нею було отримано телефонне повідомлення про загрозу для здоров'я та життя малолітнього ОСОБА_4, у зв'язку з вживанням ОСОБА_3 трав'яних сумішей психотропної дії, які призводять до зорових та слухових галюцинацій, порушення свідомості та мислення, несвідомих дій, що заважає їй здійснювати батьківські обов'язки, становить реальну загрозу для малолітнього (а.с. 18).

Згідно з інформацією КЗ Миколаївської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №5" від 17 серпня 2017 року, ОСОБА_4 оглядався в період новонародженості вдома дільничним педіатром та медичною сестрою. Дитина була доглянута, в наявності було дитяче ліжко, одяг та всі необхідні речі для дитини. З 14 днів хлопчик знаходився на змішаному вигодовуванні, а з одного місяця - на штучному, зокрема, і через паління матері. 16 серпня 2017 року мати не погодилась на патронаж вдома медичною сестрою - не відчинила двері; з'явилася пізніше на огляд до медичного закладу. Медичні працівники не мають доступу до помешкання, щоб оцінити побутові умови, в яких мешкає дитина та наявність шкідливих звичок у матері (а.с. 16).

Відповідно до акту обстеження умов від 21 серпня 2017 року, складеного фахівцями служби у справах дітей Миколаївської міської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1, де проживають крім малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_6 - бабуся, ОСОБА_9 - прадід, ОСОБА_3 - мати. Житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку, складається з двох кімнат, кухні та санвузла. В кімнаті, де мешкає дитина є дитяче ліжко, диван, розкладне крісло, шафа з речами, є відповідний одяг, іграшки, дитяче харчування, засоби гігієни. На підлозі килими, є телевізор. Для дитини є візочок, ванночка. Матері дитини було наголошено на прибиранні, оскільки підлога була брудна, всюди були розкидані речі. Для виховання та розвитку дитини умови задовільні, але потрібно прибирання та провітрювання (а.с. 22).

Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради в повідомленні від 22 серпня 2017 року зазначає, що було здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_3, за результатами якого встановлено, що умови проживання дитини задовільні, але потребують покращення. Для дитини є окреме дитяче ліжко, одяг, засоби гігієни, молочні суміші, візочок та ванночка для купання. З ОСОБА_3 проведена бесіда щодо неналежного виконання нею батьківських обов'язків та вона попереджена про наслідки недбалого ставлення до дитини (а.с.19). Розписка ОСОБА_3 від 17 серпня 2017 року про проведення з нею профілактичної бесіди щодо виконання батьківських обов'язків та наслідків їх невиконання (а.с. 20).

З довідки-характеристики від 07 червня 2018 року Центрального відділу ГУ Національної поліції в Миколаївській області вбачається, що відповідач за час мешкання за адресою вул. Потьомкінська, 210 в м. Миколаєві характеризується негативно. За характером неврівноважена, конфліктна, схильна до зловживання алкогольних напоїв та вживає їх, систематично порушує громадський порядок, спілкується та підтримує відносини з громадянами, які ведуть антигромадський спосіб життя. Неодноразово порушувала громадський порядок та спокій громадян, про що неодноразово складалися протоколи про адміністративне правопорушення за статтями 173, 173-2, 184 КУпАП. ОСОБА_3 притягалась до кримінальної відповідальності за ст. 125, 185 КК України (а.с.12).

З довідки-характеристики ст. ДОП Центрального відділу ГУ Національної поліції в Миколаївській області ст. лейтенанта поліції Е.М. Левченко вбачається, що ОСОБА_3 за місцем проживання характеризується посередньо. Скарг та заяв від сусідів не надходило. З підозрілими громадянами не спілкується. У 2017 році притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП ( а. с. 21).

З інформації Миколаївського обласного наркологічного диспансеру Миколаївської обласної ради від 07 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 з 26 березня 2012 року перебуває на обліку в МОНД (а.с. 50).

З заяви ОСОБА_7, від 22 лютого 2019 року, вбачається, що малолітній ОСОБА_4 проживає в її сім'ї з подальшим влаштуванням на правах підопічного до прийняття рішення органом опіки та піклування про постійне влаштування дитини (а.с. 52).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківські обов'язки відносно свого сина, безпричинно та свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов'язків, матеріально не допомагає, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров'я, хоча б мала це робити, тобто за власної волі ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, що є підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (mutatis mutandis, справа «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), N 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), N 27751/95, пункт 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), N 12643/02, пункт 68, від 21 вересня 2006 року).

З урахуванням зазначеної практики Європейського суду, суд 1 інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не надано переконливих та зважених аргументів, які б давали підстави вважати, що проблему яка виникли у сім'ї можливо вирішити лише за допомогою роз'єднання сім'ї, позбавивши відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина.

Не надав таких аргументів позивач і до апеляційного суду, а тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської радизалишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 07 трав ня 2019 року.