Справа № 462/6001/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді Гедз Б.М.,

з участю секретаря Рущак Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

встановив:

ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою №3 в будинку №39 на вул. Одеській у м. Львові, шляхомпозбавлення права користування та виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 08.08.2010 року ПАТ «Універсал Банк» належить на праві власності вказана квартира. При цьому, зазначає, що у відповідності до паспортних даних у спірній квартирі проживає колишній власник ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2, хоча вважає, що жодних правових підстав для цього не мають. Як на підставу позову покликаються на норми ст.ст. 116, 156 ЖК України та ст.ст. 405, 406, 1212 ЦК України.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи (а.с. 21).

13.11.2018 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив, у якому зазначила, що позовні вимоги вважає безпідставними, а звернення позивача з даним позовом повторним, оскільки ці вимоги вже були предметом судового розгляду (цивільна справа № 462/1261/14) і є рішення Апеляційного суду Львівської області, що набрало законної сили 23.05.2016 року, яким ПАТ «Універсал Банк» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення. Крім того, вважає, що нормативно-правове обгрунтування позивачем своїх вимог є неналежним, оскільки ці норми не врегульовують існуючі між сторонами спору правовідносин, тому не підлягають застосуванню судом при розгляді справи по суті. Вказує, що наявність рішення суду, що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, відповідно до п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України зумовлює закриття провадження у справі, тому просить закрити провадження по справі. Крім того, просить про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки дана справа не є малозначною та потребує детального розгляду (а.с. 26-28).

Ухвалою суду від 16.11.2018 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 54).

29.11.2018 року ПАТ «Універсал Банк» подало відповідь на відзив в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі та звертає увагу на те, що у позовній заяві посилається на норми ст. 116 ЖК УРСР, оскільки відповідачі неправомірно займають житлове приміщення, дозволу на використання майна Банку у якості житла позивач не надавав, договір оренди щодо спірної квартири з відповідачами не укладався. Крім того, зазначає, що фактично між сторонами склався спір щодо користування власністю, самовільним зайняттям жилого приміщення і даний спір не повязаний з виконанням або невиконанням відповідачами відповідних кредитних договорів та/або договорів поруки (а.с. 56-57).

11.12.2018 року відповідач ОСОБА_1 подала заперечення на відзив, у якому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (62-63).

Крім того, 30.01.2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив, у якому зазначив, що погоджується з викладеними ОСОБА_1 у відзиві на позов та запереченні на відзив фактичними обставинами справи та правовою позицією, вважає позовні вимоги безпідставними, а звернення позивача з повторними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні квартирою №3 в будинку №39 по вул. Одеській у м. Львові, позбавлення права користування та виселення зловживанням правом. Просить слухати справу за його відсутності та в задоволенні позову відмовити (а.с. 72).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у вказаній справі (а.с. 81).

21.03.2019 року відповідачі подали додаткові пояснення, просять в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який подав клопотання, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, при цьому, у відзиві та запереченнях просили про розгляд справи за їх відсутності.

За таких обставин, суд проводить розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних доказів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 08.10.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 видано свідоцтво, зареєстроване у реєстрі за №1722, яким посвідчено, що ПАТ «Універсал Банк» належить на праві власності квартира АДРЕСА_2, яка складається з двох кімнат, житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 36,0 кв. м., яка придбана ПАТ «Універсал Банк» за 311 000,00 грн., що раніше належала ОСОБА_1, ОСОБА_2, на підставі Свідоцтва про право власності №23310-З на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 21 січня 2008 року (а.с. 12).

11.04.2011 року на підставі даного свідоцтва проведено державну реєстрацію права власності ПАТ «Універсал Банк», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.04.2011 року (а.с. 13).

Разом з тим, з копії паспорта громадянина України ОСОБА_1, серія КС № 307764 та паспорта ОСОБА_2, серія КС №284431 вбачається, що такі числяться зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-11).

Також встановлено, що в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала цивільна справа № 462/1296/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року позов задоволено, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення.

Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із вказаного судового рішення, ПАТ «Універсал Банк», скориставшись своїм правом, звернувся в суд з позовом, в якому просив виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла, позбавити їх права користування цією квартирою та зняти їх із реєстрації у ній, правовими підставами позову вказавши ст.ст. 16,182, 316, 317, 321, 386, 391 ЦК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку», ч.2 ст.109 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Водночас, звертаючись із даним позовом до суду, ПАТ «Універсал Банк» посилається на ст. ст. 116, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 405, 406, 1212 ЦК України.

Так, зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Також у відповідності до ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, частина 1 ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Із наведеного випливає, що право на проживання у квартирі будь-яких членів сім'ї власника безпосередньо повязане із правом власності громадянина на житлове приміщення. Саме право власності на квартиру відповідача ОСОБА_1 було правовою підставою для проживання членів її сімї та інших осіб за вказаною адресою.

Так, долученою до матеріалів справи копії свідоцтва про право власності №23310-З на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 21 січня 2008 року підтверджується, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 дійсно належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, ОСОБА_1 та членам сімї: ОСОБА_2 (а.с. 51).

Разом з тим, судом встановлено, що право власності відповідачів на вказану квартиру припинилося 08.10.2010 року, у звязку з примусовим відчуженням, таким чином, новим власником квартири АДРЕСА_2, являється позивач ПАТ «Універсал Банк». Із втратою права власності відповідач ОСОБА_1 втратила і право користування житловим приміщенням. А у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК члени сімї ОСОБА_1 та інші вселені нею особи також втратили право користування жилим приміщенням у звязку з припиненням права власності ОСОБА_1 на дану квартиру.

Крім того, за змістом глави 32 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Так, сервітут щодо квартири могло бути встановлнено відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, 405 ЦК на підставі наявності у відповідача ОСОБА_1 права власності на дану квартиру.

При цьому, статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Тому, оскільки ОСОБА_1 втратила право власності на квартиру, припинилася обставина встановлення сервітуту для інших мешканців відносно квартири. Право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сімї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016р. у справі № 6-709цс16. Відповідно ОСОБА_1, ОСОБА_2, є такими, що втратили право користування житловим будинком.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому засіданні.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що відповідачі без жодних правових підстав займають квартиру, реєстрація відповідачів у квартирі позивача створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на законних підставах майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та позбавлення відповідачів права користування вказаним житлом та виселення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а відтак позов підлягає до задоволення.

Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути по 1762,00 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 116, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 405, 406, 1212 ЦК України,

ухвалив:

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк» (м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ) квартирою №3 в будинку № 39 по вул. Одеська у м. Львові, шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_1 (24.08.1952 р.н, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) з квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корись Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк» по 1762,00 грн. судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, .

Відповідач: ОСОБА_1, 24.08.1952 р.н, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Дата складання повного рішення суду 18 квітня 2019 року.

Суддя: (підпис) ОСОБА_4

З оригіналом згідно.

Суддя: Б.М.Гедз