ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року

м. Харків

справа № 638/137/19

провадження № 22-ц/818/3277/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ», ОСОБА_3 , Державний реєстратор - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Луніна Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Валеріївна,

інші учасники справи:

третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова, постановлену 26 квітня 2019 року у складі судді Штих Т.В., -

установив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, визнання незаконними і скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння.

16.04.2019 ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся із заявою про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира), яка належить на праві власності ОСОБА_4 .

В обґрунтування заяви посилався на те, що судом розглядалась цивільна справа № 638/16922/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (надалі ПН ХМНО) Луніної Т.А., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення приватного нотаріуса, витребування Квартири із чужого незаконного володіння. Позовні вимоги в цивільній справі № 638/16922/16 заявлені з інших підстав, ніж у цивільній справі № 638/137/19. Під час розгляду цивільної справи № 638/16922/16 співвідповідачем було залучено ОСОБА_3 , який на момент її розгляду був власником Квартири. Після залучення ОСОБА_3 до у часті у справі у якості співвідповідача, ним було відчужено Квартиру ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_3 умисно вчинив дії спрямовані на відчуження Квартири у власність ОСОБА_4 , є підстави вважати, що під час розгляду цивільної справи № 638/137/19 ОСОБА_4 також може продати Квартиру. Тому для подальшого запобігання відчуження Квартири, необхідно накласти на неї арешт. Вид забезпечення позову в даному випадку є співмірним із заявленими позовними вимогам. А невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім того, 28.03.2019 Верховним Судом по справі № 638/16922/16-ц прийнято постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Харківської області від 15.05.2018 залишено без змін, тобто в задоволенні попередніх позовних вимог відмовлено. Отже, є підстави для скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.08.2017.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року заяву представника позивачів про забезпечення позову залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що при розгляді цивільної справи № 638/16922/16-ц ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.08.2017 було задоволено заяву про забезпечення позовних вимог та заборонено відчужувати Квартиру. Заборонено ОСОБА_4 чи іншим особам, які будуть діяти в його інтересах, передавати Квартиру в іпотеку, користування, найм іншим особам. Докази того, що на час розгляду дійсної цивільної справи арешт та заборона відчуження Квартири зняті, в матеріалах справи відсутні. Посилання представника позивачів на те, що наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.08.2017, оскільки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, суд розцінив як припущення, яке нічим не підтверджене.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправомірні дії відповідачів стали підставою для вибуття Квартири з власності ОСОБА_1 . Також апеляційна скарга обґрунтована доводами заяви про забезпечення позову.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З направленого апеляційному суду контрольного провадження цивільної справи № 638/137/19 убачається, що у січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом про визнання недійсними правочинів щодо відчуження відповідачами Квартири, визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачами права власності на Квартиру , витребування Квартири з володіння останнього власника ОСОБА_4 .

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Аналіз ст. 149 ЦПК України дає підстави вважати, що вжиття заходів забезпечення позову є правом, а не обов`язком суду у разі, якщо існують обставини, що можуть ускладнити виконання рішення в майбутньому.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.

Відповідно до принципу пропорційності у цивільному судочинстві, суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями (ст. 11 ЦПК України).

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, аналізуючи зміст вищевказаних норм права, дослідивши обставини справи, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову. Характер спірних правовідносин та предмет спору - нерухоме майно, що може бути відчужене до вирішення спору по суті, свідчить про те, що існує загроза утруднення або не можливості виконання в майбутньому рішення суду у дійсній цивільній справі.

Висновок суду про неможливість забезпечення позову у зв`язку з наявністю заборони відчуження Квартири в іншій цивільній справі, не є обґрунтованим та суперечить вимогам ЦПК України, яким врегульована можливість вжиття заходів забезпечення конкретного позову, незалежно від вжитих заходів забезпечення в інших справах.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

ОСОБА_5 , діючи і інтересах позивачів, просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на Квартиру.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосується оспорювання права власності ОСОБА_4 на Квартиру, то судова колегія вважає обґрунтованими доводи заяви про забезпечення позову, що подальший продаж спірного об`єкта нерухомості утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Разом з тим, ухвала суду про накладення арешту на майно (грошові кошти) відповідача виконується державним виконавцем в порядку, визначеному у ст. 56 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження».

Стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження», якою регулюються питання застосування арешту, має назву «Арешт і вилучення майна (коштів) боржника». Аналіз змісту вказаної статті дає підстави стверджувати, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому арешт може стосуватися як заборони розпоряджатися майном, так й заборони користуватися ним.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує такі процесуальні дії, як накладення арешту на майно і оголошення заборони на його відчуження, а також проведення опису і арешту майна.

При застосуванні такого виду (способу) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (п. 1 частини першої ст. 150 ЦПК України) потрібно конкретизувати його дію: опис, вилучення і передача на зберігання іншій особі або заборона на відчуження.

При забезпеченні позову у дійсній цивільній справі відсутня необхідність проводити опис спірної Квартири та обмежувати право власника ОСОБА_4 у володінні та користуванні належним йому майном. Тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву представника позивачів ОСОБА_5 частково і забезпечити позов шляхом заборони відчуження Квартири. Така заборона не перешкодить власнику користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, окрім як не дозволить його відчужувати.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині незаконності ухвали суду про відмову у задоволені позову, тому вона в цій частині підлягає задоволенню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві власності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 липня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний