ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-11/11
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/449/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
09 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Чобіток А.О., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: начальник Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Хорішко Олександр Олександрович, головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречух Олег Ярославович, державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Рибчинський Олександр Володимирович, начальник Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гоцій БогданІгорович, про визнання дій державних виконавців протиправними та зобов'язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, постановлену у складі судді Осаулова А.А., повне судове рішення складено 02.07.2018, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на дії та бездіяльність начальника Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Хорішко О.О., головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречуха О.Я., державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року в задоволені скарги відмовлено.

У червні 2018 року заявник та її представник подали до суду спільну заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просили розглянути питання про ухвалення додаткового рішення та задовольнити вимоги скарги: про визнання неправомірним доручення від 08.09.2015 без номеру начальника відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Хорішка О.О., в частині щодо виконання виконавчого провадження № 48382123; визнання неправомірними сукупність дій начальника відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Хорішка О.О., головного державного виконавця Гречуха О.Я. і спеціаліста Рибчинського О.В. відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві, які мали місце 08.09.2015 під час виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.07.2015, виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2015 за № 2-11/11;визнання неправомірними дії головного спеціаліста відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Рибчинського О.В. із утримання та отримання виконавчого провадження № 48382123 у відсутність у нього до 07.10.2015 повноважень державного виконавця у зв'язку з порушенням передачі виконавчого провадження в межах одного органу ДВС та вимог ч. 7 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року відмовлено у задоволенні спільної заяви від 18.06.2018 ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8 про винесення додаткового рішення у цивільній справі № 2-11/11.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_3 через своїх представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилалася на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з'ясування судом фактичних обставин справи та неналежну оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

Вказувала, що суд порушив норми процесуального права та дійшов неправильного висновку, що у мотивувальній частині ухвали суду від 25 травня 2018 року була надана оцінка усім доводам скаржника, оскільки частина вимог ОСОБА_3 була залишена поза увагою суду.

Просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року та постановити нове судове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші особи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали,заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із вказаною заявою, скаржник посилалась на вимоги п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Вказаний перелік підстав, визначений ст. 270 ЦПК України є вичерпним.

З аналізу наведеної норми вбачається, що ухвалення додаткового рішення можливе судом за умови не ухвалення рішення стосовно певної позовної вимоги. Тобто ухвалення додаткового рішення до ухвали суду, постановленої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, статтею 270 ЦПК України не передбачено. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Обставин, визначених у ч. 1 ст. 270 ЦПК України, які можуть бути підставою для ухвалення додаткового рішення, заявник не навела.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року не було розглянуто частину вимог скаржника, так як вказана ухвала не містить обґрунтування щодо кожного доводу сторони по суті скарги є безпідставними, оскільки судом було розглянуто всі доводи скарги, що вбачається з описової та мотивувальної частин ухвали суду, проте суд не зобов'язаний надавати детальні відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 270, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги на судове рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17.04.2019.

Суддя-доповідач

Судді