Номер провадження: 22-ц/813/1383/19
Номер справи місцевого суду: 523/4902/18
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/4902/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Середи І.В. об 11 годині 36 хвилин 01 жовтня 2018 року,

встановив:

У квітні 2018 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власницею вказаної квартири, а відповідач зареєстрований в ній. З 2016 року відповідач в квартирі не проживає більше одного року. Забрав свої речі та виїхав, не цікавиться помешканням, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, тому втратив право користування квартирою на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України (а. с. 3 - 5).

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали вимоги та просили позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що він не проживає в квартирі з поважних причин, оскільки здійснює догляд за хворою матір'ю, про що знає позивачка. Вважає, що має право проживати в квартирі, оскільки також здійснював свій вклад, як в сімейний бюджет так і в квартиру

Рішенням Суворовського районного суду м. Одесивід 01.10.2018 р. вищевказаний позов ОСОБА_4 залишений без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування не має, оскільки він як співвласник квартири має право проживати в ній або не проживати, тобто користуватися на свій розсуд. Посилання на норми ч. 2 ст. 405 ЦК України суд взагалі не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються встановлених судом правовідносин (а. с. 42 - 42 зворотна сторона).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновку суду про те, що придбана спірна квартира в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився. Сповіщався про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надав.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 317, 321, 405 ЦК України, ст. 60 СК України) та процесуального (ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 19.12.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а. с. 38).

Квартира АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1318/К 30.11.2001 року, покупцем є ОСОБА_4 (а. с. 36 -37).

Відповідно до довідки-виписки з домової книги про склад сім'ї № 608 від 18.03.2008 року в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_5, батько ОСОБА_7, та мати ОСОБА_8 (а.с.12).

Судом встановлено, що відповідач в квартирі не проживає з 2015 року, доглядає за своєю матір'ю ОСОБА_9 і проживає разом з нею за адресою - АДРЕСА_2. Вказані факти підтверджені відповідачем і не спростовані позивачем.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу користування власністю, а саме житлом - квартирою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Приймаючи до уваги вищевказані обставини у поєднанні з аналізом норм Сімейного Кодексу України, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду щодо визначення режиму квартири як спільної сумісної власності подружжя колегія суддів відхиляє, оскільки доказів з приводу того, що квартира є особистою приватною власністю позивача суду не надано. Спільність майна, придбаного у шлюбі, презюмується, поки заінтересована особа не доведе протилежне.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від01 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 квітня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе