ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 637/1132/18-ц

провадження № 22ц/818/2103/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 24 січня 2019 року в складі судді Тордія Е.Н.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку №17 по вулиці Зеленій в селі Раївка Шевченківського району Харківської області на підставі договору дарування від 06 червня 2000 року, зареєстрований та постійно проживає за вказаною адресою.

Вказав, що окрім нього у вказаному будинку зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4, які з листопада 2017 року за зазначеною адресою не проживають, допомоги щодо утримання житла не надають, поточний ремонт не проводять, комунальні платежі не сплачують, не отримують кореспонденцію, їх особистих речей у житлі немає.

Зазначив, що жодних стосунків з відповідачами не підтримує, не спілкується, факт їхньої реєстрації у будинку перешкоджає йому отримати субсидію.

Вказав, що перешкод у користуванні житлом відповідачам не чинив, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним житлом не користуються близько року, ведення спільного побуту між ними давно припинено.

Просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком №17 по вулиці Зелена в селі Раївка Шевченківського району Харківської області.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 24 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідачами не доведено факт наявності перешкод з його боку щодо користування будинком, зокрема, того, що він не впускав їх до будинку, замінив замки на вхідних дверях, і вони не мали вільного доступу до будинку, а також, що проти них вчинялись протиправні дії із застосуванням насильства; що відповідачі втратили інтерес до спірного будинку і не мають наміру там жити та не мешкали за зазначеною адресою понад рік; що відповідачі таємно вивозили з будинку спільне майно, щоб змінити місце проживання; що за зверненнями ОСОБА_3 до правоохоронних органів не прийнято процесуальних рішень та вони не є доказами вчинення ним протиправних дій; причини відсутності колишньої дружини у будинку інші, вона не бажає проживати у спірному будинку, а лише має на меті зберегти місце реєстрації; що відповідачі забезпечені житлом та мешкають у батьків ОСОБА_3; що суд не надав належної оцінки показанням свідків та необґрунтовано надав перевагу доказам, наданим відповідачами.

22 березня 2019 року від відповідачів до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони вважали рішення законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому наполягали на тому, що вони не користуватися спірним приміщенням з поважнимх причин, оскільки позивач свідомо чинив їм перешкоди в його користуванні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідачі не проживають у спірному будинку з власної ініціативи без поважних причин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1996 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року, що набрало законної сили 24 грудня 2017 року (а .с. 11).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: Харківська область, Шевченківський район, село Раївка, вулиця Зелена, № 17 на підставі договору дарування від 06 червня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_5 за №1290.

З довідки Виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Харківської області від 13 вересня 2018 року №3309 вбачається, що за адресою: Харківська область, Шевченківський район, село Раївка, вулиця Зелена, № 17 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Як вбачається з акта обстеження домоволодіння за адресою: Харківська область, Шевченківський район, село Раївка, вулиця Зелена, № 17 від 12 вересня 2018 року №76 комісія у складі депутата селищної ради ОСОБА_6, сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 провели обстеження домоволодіння та встановили, що у будинку зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та станом на 12 вересня 2018 року фактично в будинку мешкає лише господар ОСОБА_1, дочка та колишня дружина не проживають у цьому будинку з листопада 2017 року (а. с. 10).

Актом обстеження від 09 жовтня 2018 року №9 встановлено, що ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 не користуватися домоволодінням за адресою: село Раївка, вулиця Зелена, № 17 з причини того, що ОСОБА_1 замінено замки до будинку та господарських приміщень з грудня 2017 року без попередження дружини та дочок. Неодноразові перешкоди зайти до будинку супроводжувалися вчиненням постійних сварок, в ході яких ОСОБА_1 кидався в бійку, вимусили ОСОБА_3 з дочками тимчасово залишити місце проживання. 09 жовтня 2018 року була спроба зайти до будинку, яка закінчилась перешкодою ОСОБА_9 матері ОСОБА_1 ОСОБА_10 складено комісією в складі депутата Шевченківської селищної ради в селі Раївка ОСОБА_11 та ОСОБА_12, ОСОБА_13

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що між ними склалися неприязні стосунки. ОСОБА_1 не заперечував проти того, що він замінив замки, а ОСОБА_3 проти того, що не могла потрапити до будинку, оскільки ключі від замінених замків ОСОБА_1 їй не надав.

Дійсно, матеріали справи свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, виникали сварки, з приводу яких ОСОБА_1, ОСОБА_3 неодноразово звертались до правоохоронних органів, що підтверджується висновками та повідомленнями Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області (а. с. 34-41, 80-88).

Так, з висновку тимчасово виконуючого обовязки начальника СПД Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_14 вбачається, що 19 жовтня 2016 року до відділу надійшло повідомлення ОСОБА_3 щодо того, що 19 жовтня 2016 року близько 18:00 за місцем свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, її чоловік ОСОБА_1 вчинив з нею сварку, в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та кидався у бійку.

В ході проведення перевірки встановлено, що у діях ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального правопорушення та вбачаються ознаки адміністративного правопорушення.

Із висновку за заявою ОСОБА_3 від 06 червня 2017 року до Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що капітаном поліції ОСОБА_15 встановлено, що 17 травня 2017 року до відділу із заявою звернулась ОСОБА_3, в якій просила вжити заходів щодо її чоловіка, який без дозволу вимкнув два холодильника з електромережі. Перевіркою встановлено, що ОСОБА_3 мешкає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та останнім часом вони сваряться через побут.

У вересні 2017 року та листопаді 2017 року до відділу поліції звертався ОСОБА_1 з відповідними заявами щодо вивезення з будинку спільних речей його дружиною ОСОБА_3

Із висновку за заявою ОСОБА_3 від 07 грудня 2017 року до Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що лейтенантом поліції ОСОБА_16 встановлено, що 29 листопада 2017 року до чергової частини Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_3, в якій вона просила вжити заходів щодо свого чоловіка ОСОБА_1, який принижує її, висловлюється на її адресу нецензурними словами та не дає можливості користуватися спільно нажитим майном. Під час розгляду заяви ОСОБА_1 пояснив, що протягом останніх двох років він не мешкає з дружиною та дітьми, оскільки вона переїхала до батьків. Коли він перебував на роботі, дружина вивезла з будинку побутову техніку, диван та тренажер, які вони купували спільно. Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово зверталась до поліції з заявою про вчинення щодо неї насильства, згідно якої щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП. Встановлено, що подружжя спільно не мешкають, ОСОБА_3 з жовтня 2016 року проживає з батьками.

За результатами перевірки за заявою встановлено, що у діях ОСОБА_1 відсутні ознаки адміністративного або кримінального правопорушення.

Із висновку за заявою ОСОБА_3 від 12 грудня 2017 року до Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що лейтенантом поліції ОСОБА_16 встановлено, що 06 грудня 2017 року до чергової частини Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_3, в якій вона просила вжити заходів до свого чоловіка ОСОБА_1, який у період часу з 04 грудня 2017 року по 06 грудня 2017 року змінив замки до будинку та господарських приміщень без її відома. ОСОБА_1 пояснив, що протягом останніх двох років він не проживає з дружиною та дітьми, оскільки вона переїхала мешкати до своїх батьків. Позов про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді, розподілу майна не було; ОСОБА_3 забрала всі необхідні для користування речі та він змушений був змінити замки для того, щоб вона більше нічого не забирала.

Перевіркою за зазначеною заявою встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного та кримінального правопорушення та розяснено ОСОБА_3 право звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.

З довідки інспектора СРПП Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_17 від 19 вересня 2018 року вбачається, що 15 вересня 2018 року до Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_3 щодо того, що ОСОБА_1 змінив замки на будинку та не впускає її до будинку. Також, 18 вересня 2018 року надійшла заява ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_3 забрала документи на будинок та до теперішнього часу не повернула. ОСОБА_1 пояснив, що дійсно замінив всі замки, оскільки ОСОБА_3 без розподілу майна вивозила спільно нажиті речі, коли він знаходився на роботі, та не давала користуватися спільним автомобілем, який знаходився у неї, а також не повернула документи на будинок.

Встановлено, що у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутні ознаки кримінальних та адміністративних правопорушень, та рекомендовано звернутися до суду за захистом цивільних прав.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_18 засвідчили факт того, що сторони не мешкають в домоволодінні № 17 по вулиці Зеленій з грудня 2017 року. Зі слів ОСОБА_1 знають, що дружина не бажала мешкати у селі, у них виникали сварки, а потім, коли він був на роботі, вона забрала речі і поїхала до батьків. Свідок ОСОБА_18 підтвердила, що при ній позивач не міг знайти свої ключі від будинку.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні засвідчила свій підпис на акті перевірки № 9 від 09 жовтня 2018 року та пояснила, що вона є депутатом Шевченківської селищної ради. Родину сторін знає тривалий час; з 2016 року в родині почались негаразди. ОСОБА_1 відключав холодильники, де зберігалась молочна продукція, яку продавала родина. Потім взагалі замки змінив та не пускав ОСОБА_3 та дочку додому; викликалась неодноразово поліція. Нею неодноразово зі сторонами проводились бесіди з приводу врегулювання конфлікту.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції у якості свідка ОСОБА_13 зазначила, що вона знає родину сторін тривалий час, спілкуються досить часто. Зазначила, що ОСОБА_3 займається молочною продукцією, яку переробляє та продає. Останнім часом в родині виникли сварки. ОСОБА_1 вимикав холодильники, газове обладнання, все це призвело до того, що відповідачі вимушені були піти до батьків ОСОБА_3 В подальшому позивач змінив замки. ОСОБА_3 неодноразово зверталась з цього приводу до поліції.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «ОСОБА_5 проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Положення частини 2 статті 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що відповідачі були зареєстровані в спірному будинку як члени сімї позивача.

Таким чином, право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року (справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18).

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що щодо права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім'ї власника житла понад один рік, і за наявності яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано у грудні 2017 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є членами сім'ї позивача, зокрема, ОСОБА_3 є колишнім членом сімї, які зареєстровані у спірному будинку за згодою власника.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є відсутність або не проживання відповідачів без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

Як вбачається з матеріалів справи з жовтня 2016 року між сторонами склались неприязні стосунки, виникали сварки, внаслідок чого відповідачі вимушені були переїхати до батьків ОСОБА_3

У грудні 2017 року ОСОБА_1 змінив замки у спірному будинку без згоди та відома відповідачів, з приводу чого ОСОБА_3 неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів.

Під час розгляду таких заяв ОСОБА_1 пояснив, що дійсно замінив усі замки, оскільки ОСОБА_3 без розподілу майна вивозила спільно нажиті речі, коли він знаходився на роботі, та не давала користуватися спільним автомобілем, який знаходився у неї, а також не повернула документи на будинок.

Таким чином, заміна позивачем замків у будинку без згоди відповідачів та ненадання їм ключів від будинку свідчить про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні житлом.

Виходячи з викладеного, слід дійти висновку, що не проживання відповідачів у спірному будинку викликано поважними причинами, зокрема, неприязними стосунками з позивачем та наявністю вчинених ним перешкод у користуванні майном, що не дає підстав для висновку про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що відповідачами не доведено факт наявності перешкод з його боку щодо користування будинком, зокрема, того, що він не впускав їх до будинку, замінив замки на вхідних дверях, і вони не мали вільного доступу до будинку, а також, що проти них вчинялись протиправні дії із застосуванням насильства; що відповідачі втратили інтерес до спірного будинку і не мають наміру там жити та не мешкали за зазначеною адресою понад рік; що відповідачі таємно вивозили з будинку спільне майно, щоб змінити місце проживання; що за зверненнями ОСОБА_3 до правоохоронних органів не прийнято процесуальних рішень та вони не є доказами вчинення ним протиправних дій, судовою колегією не приймаються, оскільки під час розгляду відповідних заяв до правоохоронних органів ОСОБА_1 підтверджував факт заміни ним замків у спірному будинку, підстави для відмови у прийнятті у якості доказів документів, складених відділом поліції, відсутні. Вивезення відповідачами деяких речей зі спірного будинку не свідчить про втрату ними наміру проживання у ньому.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що вивезла тільки необхідні для неї та її дочки речі. Більшість їх речей залишилась в спірному будинку.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачі забезпечені житлом та мешкають у батьків ОСОБА_3 також не можуть бути взяті до уваги як підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків та необґрунтовано надав перевагу доказам, наданим відповідачами, є безпідставними, оскільки рішення суду ухвалено на підставі належним чином досліджених та оцінених в їх сукупності доказів, як письмових, так і показань свідків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.