Дата документу 16.07.2019 Справа № 333/5559/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/5559/18 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
№ 22-ц/807/2325/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства Внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є батьком ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Останній з 1998 року проходив службу в УДСБЕЗ УМВС України в Запорізькій області на посаді оперуповноваженого відділу по боротьбі з правопорушеннями у сфері інтелектуальної власності високих технологій.

10.06.2004 року ОСОБА_2 разом із іншими працівниками міліції - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали в службове відрядження до м. Бердянськ, Запорізької області для проведення оперативно-розшукових заходів по встановленню особи. Того ж дня, приблизно о 20 год. 30 хв. вказані працівники міліції поверталися до м. Запоріжжя на автомобілі «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , який допустив зіткнення з задньою частиною причепу автомобіля «КАМАЗ». Внаслідок ДТП пасажири легкового автомобіля ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали тяжкі тілесні ушкодження, не сумісні з життям і загинули на місці події.

Стосовно загибелі сина позивача було складено Акт про нещасний випадок, в якому вказано, що ОСОБА_2 загинув в результаті нещасного випадку, що стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. Факт перебування сина позивача на службі у вказаний період було також підтверджено актом розслідування нещасного випадку від 24.06.2004 року.

Передчасна смерть сина в результаті нещасного випадку, що стався під час виконання ним службових обов`язків завдала позивачу страшенних душевних хвилювань, тому що втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яке не підлягає відновленню. Після смерті сина позивач залишився без спадкоємця, позбавлений можливості майнової та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості залишився без опори і підтримки. У зв`язку з цим у ОСОБА_1 порушився нормальний сон, він почав відчувати порожнечу від втрати найріднішої людини, став подавленим та дратівливим, порушились нормальні стосунки з оточуючими людьми, з`явилась розсіяність уваги. Позивач назавжди втратив спокій, оскільки відновити попередній стан життя неможливо.

Вказані обставини призвели ОСОБА_1 до тривалої депресії, котра супроводжувалась негативними думками, про приреченість на самотнє життя, на смерть без турботи та підтримки своєї дитини. Вказане викликало безсоння, короткотривалі часи сну супроводжувались жахливими снами. У зв`язку з трагічною подією, котра призвела до негативних змін у його житті та у свій час викликала фізичні і по теперішній час викликає сильні душевні страждання, призводить до невпевненості в собі та невпевненості в подальшому повноцінному житті, позивач вважає, що зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 800 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з МВС України, так як його син проходив службу в УДБЕЗ УМВС України в Запорізькій області, яке підпорядковувалося зазначеному Міністерству. Враховуючи, що п.1 Положення про Міністерство Внутрішніх Справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878 передбачено, що МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тому позивач вважає, що обов`язок держави відшкодувати йому завдану моральну шкоду покладається саме на МВС України як уповноважений орган державного управління

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

ОСОБА_2 з 1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та займав посаду оперуповноваженого відділу по боротьбі з правопорушеннями у сфері інтелектуальної власності високих технологій УДСБЕЗ УМВС України в Запорізькій області (а.с. 9, 12).

Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 24.06.2004 року, складеного комісією УМВС України в Запорізькій області, 10.06.2004 року ОСОБА_2 разом з іншими працівниками міліції - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виїхали у службове відрядження до м. Бердянська Запорізької області. Для виїзду у відрядження приватне підприємство «Сонячне насіння» надало автомобіль «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_5 , при цьому останній не був працівником МВС України.

Того ж дня, близько 22-00 год., коли працівники міліції поверталися на вказаному автомобілі до м. Запоріжжя, на автодорозі Сімферополь-Харків, їх автомобіль наздогнав автомобіль «КАМАЗ», який рухався у попутному напрямку. Наздогнавши «КАМАЗ», ОСОБА_5 перестроїв свій автомобіль на ліву смугу руху та почав його випередження, збільшився швидкість. В цей час, ОСОБА_5 побачив автомобіль, який рухався у зустрічному напрямку. З метою уникнення зіткнення, ОСОБА_5 почав пригальмовувати та приймати праворуч, допустивши зіткнення з задньою частиною причепу «КАМАЗа». В результаті зіткнення автомобілів, ОСОБА_2 та інші працівники міліції загинули на місці ДТП, а водій ОСОБА_5 був доставлений у лікарню.

11.06.2004 року прокуратурою Запорізького району Запорізької області за фактом ДТП було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України (а.с. 9-11).

Згідно Акту про нещасний випадок від 24.06.2004 року, складеного комісією УМВС України в Запорізькій області нещасний випадок з ОСОБА_2 10.06.2004 року стався при виконанні службових обов`язків (а.с. 12-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як зазначив суд першої інстанції, згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

З посиланням на п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд першої інстанції констатував, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відтак, наявність шкоди, яка в даному випадку, на думку суду, безумовно спричинена позивачу, ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Як зазначив суд першої інстанції, фактично смерть ОСОБА_2 настала у зв`язку з дією джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яке на той час належало приватному підприємству «Сонячне насіння». Водієм вказаного автомобіля був ОСОБА_5 , який не перебував у трудових відносинах з МВС України.

Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та зазначено, що відповідальність несе особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Згідно статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач у порушення вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України не довів факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні, чи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відповідача за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Як зазначив суд першої інстанції, сам факт смерті ОСОБА_2 при виконанні службових обов`язків не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства внутрішніх справ України, та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Судова колегія, погоджуючись з висновком суду першої інстанції виходить з того, що ОСОБА_2 проходив службу в УМВС України у Запорізькій області, а не в Міністерстві внутрішніх справ України, а тому висновок суду про неможливість покладення відповідальності на відповідача є обґрунтованим.

Зміст, коло суб`єктів і розмір відшкодування державного страхування у разі загибелі працівника міліції при виконанні службових обов`язків були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Водночас, цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди не передбачалось.

Так, за ст. 23 зазначеного Закону «Про міліцію», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівник міліції підлягає обов`язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій.

Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У разі загибелі працівника міліції при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю сім`ї загиблого або його утриманцям виплачується одноразова допомога у розмірі десятирічного грошового утримання загиблого за останньою посадою, яку він займав, і призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника в розмірі місячного посадового окладу.

За сім`єю загиблого працівника міліції зберігається право на одержання жилої площі. Їй надається позачергово жила площа протягом трьох місяців з дня загибелі працівника міліції у приватну власність.

За дітьми працівника міліції, який загинув або помер у зв`язку з виконанням службових обов`язків, до досягнення ними повноліття, а також за непрацездатними членами сім`ї, які перебували на його утриманні, зберігається право на пільги по оплаті житла, комунальних послуг, палива.

Збитки, завдані майну працівника міліції чи його близьким родичам у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, компенсуються у встановленому законом порядку в повному обсязі і за рахунок коштів відповідного бюджету.

Таким чином, компенсаційні виплати були передбачені законом та позивач не зазначає, що не отримував їх.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков