АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/608/19Головуючий по 1 інстанції - Марцішевська О.М.
Категорія: 304020000 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Чорноіваненка Дениса Олександровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року (повний текст рішення складено 06.02.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними правочинів, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що згідно із довідкою ЧООБТІ від 23 липня 2007 року домоволодіння по проАДРЕСА_1 належало в частках ОСОБА_7 - ? частка на підставі свідоцтва про право власності від 1 серпня 1973 року НОМЕР_2, 1/6 частка - на підставі свідоцтва на спадщину від 1 серпня 1973 року НОМЕР_3, 1/6 частка - на підставі договору дарування від 5 січня 1989 року №2-66, а ОСОБА_3 - 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1 серпня 1973 року НОМЕР_3.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року НОМЕР_1 ОСОБА_7 та позивач були власниками земельної ділянки площею 609,0 кв.м. по проАДРЕСА_1, в спільній частковій власності із визначенням ідеальних часток відповідно: 83,3% за ОСОБА_7 та 16,7% за позивачем.

Під час проживання у вказаному домоволодінні без відповідного дозволу було збудовано гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.11.2007 року у справі №2-4423-2007 задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по проАДРЕСА_1.

Вказує, що 03 вересня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 3/6 часток житлового будинку, в тому числі і на господарські споруди та будівлі право на яке визнано за рішенням суду, та 500/1000 часток земельної ділянки площею 609,0 кв.м. по проАДРЕСА_1.

В подальшому, 04 серпня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 2/6 часток житлового будинку, в тому числі і на господарські споруди та будівлі право на яке визнано за рішенням суду, та 333/1000 часток земельної ділянки площею 609,0 кв.м. по проАДРЕСА_1.

25 травня 2018 року постановою апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено у повному обсязі.

Зазначає, що договір дарування укладений 03 вересня 2015 року між відповідачами у справі має бути визнано недійсним у зв'язку з тим, що його зміст суперечить чинному законодавству (ОСОБА_7 відчужила майно на яке у неї не виникло право власності, оскільки правова підстава, а саме рішення суду скасоване) та є таким, що порушує публічний порядок, оскільки ОСОБА_7 порушено право власності позивача на частку будинку та господарських споруд.

Також, вказує, що при укладенні договору дарування житлового будинку до нового власника будинку переходить і право на земельну ділянку, на якій даний будинок розташований, тобто земельна ділянка нерозривно пов'язана із житловим будинком. Таким чином, договір дарування 500/1000 часток земельної ділянки площею 609,0 кв.м., вчинений між відповідачами має бути визнаний також недійсним у зв'язку із визнанням недійсним договору дарування частки житлового будинку.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 03.09.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір дарування частки земельної ділянки АДРЕСА_1 укладений 03.09.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; скасувати запис про право власності №11020623 від 03.09.2015 року щодо зазначення ОСОБА_5 власником 3/6 частки житлового будинку на підставі договору дарування №4076 від 03.09.2015 року; скасувати запис про право власності №11022344 від 03.09.2015 року щодо зазначення ОСОБА_5 власником 500/1000 частки земельної ділянки на підставі договору дарування №4079 від 03.09.2015 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки постанова апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року у справі №2-4423-2007 не стосувалась припинення права власності ОСОБА_7 на відчужені нею за спірними правочинами ідеальні частки на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, тому відсутні на даний час підстави для висновку, що ОСОБА_7 не мала підстав розпорядитись належними їй частками у праві власності на вказані об'єкти нерухомого майна на користь відповідача ОСОБА_5 шляхом укладення спірних правочинів. Крім того, в аналогічний спосіб в подальшому ОСОБА_7 розпорядилась належною їй ідеальною часткою у домоволодінні на користь позивача ОСОБА_3, правомірність чого він не оспорює.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст спірних правочинів не суперечить законодавству, не порушує публічний порядок чи права та законні інтереси позивача.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Чорноіваненко Д.О. вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що будівництво гаража літ. «Е» велося позивачем та його тестем, а відповідачі не брали участі у будівництві та закупівлі будівельних матеріалів. Таким чином, позивач був власником будівельних матеріалів станом на момент укладення спірного договору дарування частини домоволодіння, укладеного між відповідачами, а отже порушені права позивача, як власника матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва.

Предметом договору дарування є частка як самого житлового будинку, так і частка належних до нього господарських споруд, зокрема гаражів під літерами «Е», «З», сараїв під літерами «И», «К», «Л», «д», право власності ОСОБА_7 на які, було скасовано постановою апеляційного суду Черкаської області від 25.05.2018 року у справі №2-4423-2007 та які були предметом розгляду справи №2-4423-2007.

Вказує, що оскільки частка права власності ОСОБА_7, а у подальшому і ОСОБА_5, у спільному майні є ідеальною, а не реальною, неможливо визнати договір дарування будинки лише в частині (оскільки постає питання в якій саме частині), а відтак спірний договір має бути визнаний недійсним в цілому.

Зазначає, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України та частини 1 ст. 377 ЦК України, особа яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відтак, визнання недійсним договору дарування 3/6 частки житлового будинку (частка якого не виділена в натурі) має наслідком визнання недійсним договору дарування 3/6 частки земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує, що до 2007 року, тобто до ухвалення рішення суду, ОСОБА_7 була власником 5/6 частин домоволодіння, а власником 1/6 частини був позивач по справі. Однак після ухвалення рішення Соснівського районного суду м. Черкаси ніхто частки у спільній власності не переглядав, і як позивач, так і ОСОБА_7 залишилися власниками відповідно 1/6 та 5/6 частин домоволодіння. Вказана обставина підтверджується і довідкою БТІ від 23.07.2007 року, яка додана позивачем до позовної заяви. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року скасоване, однак вказана обставина жодним чином не вплинула на частки ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які були до укладення договору дарування, а лише змінився склад об'єктів, які входили до домоволодіння, тобто будь-які права на об'єкти нерухомого майна, які були до цього у позивача жодним чином не зменшилися.

Зазначає, що позивач не був власником спірного майна (що зокрема визнається і ним самим), а тому його право власності на нерухоме майно, яке було об'єктом оскаржуваних договорів, жодним чином не порушується.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, будинковолодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_7 (частка ?) на підставі свідоцтва про право власності виданого держнотконторою 01.08.1973 НОМЕР_2; ОСОБА_7 (частка 1/6) на підставі: свідоцтво про право на спадщину виданого держнотконторою 01.08.1973 НОМЕР_3; ОСОБА_7 (частка 1/6) на підставі договору дарування посвідченого держнотконторою 05.01.1989 №2-66; ОСОБА_3 (частка 1/6) на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого держнотконторою 01.08.1973 № 1-7915, що вбачається з Довідки ЧООБТІ від 23 липня 2007 року.

Таким чином, станом на 23 липня 2007 року ОСОБА_7 була власником 5/6 частки будинковолодіння, а ОСОБА_3 - 1/6.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_3 були власниками земельної ділянки площею 609,0 кв.м., в спільній частковій власності (за адресою: АДРЕСА_1) із визначенням ідеальних часток відповідно: 83,3% за ОСОБА_7 та 16,7 % за ОСОБА_3

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року у справі №2-4423-2007 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та визнано за нею право власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1.

03 вересня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 3/6 часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. На земельній ділянці розташований житловий будинок літ. А-1, а, а?, а?, загальною площею 68,0 кв.м., житлова площа 42,1 кв.м., літня кухня - Б, вбиральня - В, погріба Г, М, сараї - Д, И, К, Л, д, гаражі - Е, Ж,, З; літній душ - Н, огорожа - №1-4, 6, замощення №1 в АДРЕСА_1.

Крім того, 03 вересня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 500/1000 часток земельної ділянки площею 0,0609 га за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4.

04 серпня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договори дарування 2/6 часток житлового будинку (літ. А-1, а, а?, а?, загальною площею 68,0 кв.м.) з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (літня кухня - Б, вбиральня - В, погріба Г, М, сараї - Д, И, К, Л, д, гаражі - Е, Ж,, З; літній душ -Н, огорожа - №1-4, 6, замощення №1), що знаходиться в АДРЕСА_1, та 333/1000 часток земельної ділянки площею 0,0609 га за тією ж адресою.

З огляду на зазначене, на даний час у вказаного домоволодіння та земельної ділянки є два співвласники: позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5, які володіють по ? ідеальними частками на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2019 року №154312380.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 скасоване рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно.

При зверненні до суду із позовом та у поданій апеляційній скарзі позивач вказував, що він брав участь у будівництві господарських будівель та споруд (гараж літ. «Е»), право власності на які було судовим рішенням визнано за ОСОБА_7 Разом з тим, у зв'язку із скасуванням зазначеного рішення суду, вказані будівлі та споруди фактично є будівельними матеріалами, а тому договір дарування в переліку майна якого наявні зазначені будівлі підлягає визнанню недійсним. При цьому, позивачем зазначено підстави для визнання його недійсним, а саме зміст правочину суперечить чинному законодавству, порушує публічний порядок та порушує право власності позивача на частку будинку та господарських споруд.

Перевіривши вказані доводи позивача та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (частина 1 статті 228 ЦК України).

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

В позовній заяві ОСОБА_3 вказував, що спірний договір дарування є саме недійсним у силу положень статті 228 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушує публічний порядок. Крім того, такий правочни не підлягає визнанню недійсним, оскільки являється нікчемним правочином.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правочини не є такими, що порушують публічний порядок, та вірно встановив відсутність правових підстав для застосування положень статті 228 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину не встановлена законом.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ст. 217 ЦК України (станом на час укладення оспорюваного договору), недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов'язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В постанові апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року встановлено, що гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що у зв'язку із скасуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2007 року позивачем не набуто право власності на вказані споруди, оскільки фактично вони являються будівельними матеріалами.

Однак, ОСОБА_3 на час ухвалення рішення районного суду щодо визнання права власності за ОСОБА_7, мав право власності на будівельні матеріали використані при самочинному будівництві, якими наразі фактично розпорядилася ОСОБА_7, а тому вказаним договором дарування частки житлового будинку порушуються законні інтереси позивача, як співвласника та користувача будівельних матеріалів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що частки права власності на його та ОСОБА_7 домоволодіння, на момент укладення спірного договору дарування, не були визначені в натурі, що дає підстави ОСОБА_5 претендувати на майно, яке належить позивачу, а відтак порушує його право як співвласника майна будинку та господарських споруд, частка яких була подарована ОСОБА_7 ОСОБА_5

Проте, згідно ст. 217 ЦК України (станом на час укладення оспорюваного договору), недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як встановлено судом, у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності позивача та ОСОБА_7, у відповідності до статті 364 ЦК України, не виділялися.

Колегія суддів вважає доводи ОСОБА_3 про порушення його права власності на певні споруди та будівлі необґрунтованими, оскільки йому також не належить конкретно визначена (реальна) частка в даному майні.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу (стаття 363 ЦК України).

Колегія суддів приходить до переконання про правильність висновків суду першої інстанції в частині того, що постанова апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року не стосувалась припинення права власності ОСОБА_7 на відчужені нею за спірними договорами дарування ідеальні частки на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 не мала права розпорядитись належними їй частками у праві власності на об'єкти нерухомого майна на користь відповідача ОСОБА_8 шляхом укладення спірних правочинів.

Разом з тим, ОСОБА_7 не набула права власності на гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1, а тому і розпорядитися даними спорудами шляхом укладення спірного дарування частки житлового будинку, також не мала законних підстав.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено порушення законних інтересів позивача, а тому колегія суддів вважає за доцільне з врахуванням положень статті 217 ЦК України, визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку від 03 вересня 2015 року в частині дарування ОСОБА_7 ОСОБА_5 гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д» по АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги правильність рішення суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є, зокрема порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Чорноіваненка Дениса Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2019 року - скасувати в частині залишення без задоволення вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 03.09.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані по АДРЕСА_1.

Ухвали в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 03.09.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в частині дарування 3/6 частки господарських та побутових будівель та споруд: гаражів літ. «Е», «З», сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», які розташовані по АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 травня 2019 року.

Судді: