Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 302/552/16-ц

провадження № 61-27553св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Сокуренко Євген Сергійович, Біша Юрій Георгійович , Гриниха Тетяна Юріївна, Дурдинець Руслана Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області у складі судді Гайдур А. Ю. від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Мацунича М. В. від 07 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання недійсним договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2016 року їй стало відомо, що 30 червня 2006 року нібито між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № MKMWGK00000005/1, згідно умов якого вона зобов`язалася перед банком за виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005.

Посилаючись на те, що вона не мала волевиявлення на укладання вказаного договору, оскільки не підписувала його, просила визнати недійсним договір поруки від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005/1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005/1, сторонами якого вказані ОСОБА_1 та ПриватБанк .

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2973,40 грн та витрати на правову допомогу в сумі 6778,33 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки волевиявлення позивача на укладання оспорюваного договору поруки відсутнє, тому що остання його не підписувала, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2016 року № 4273, то в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України вказаний правочин є недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 6778,33 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у позові. У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору поруки в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив із їх недоведеності, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ФОП ОСОБА_2 має статус адвоката чи допускався ухвалою суду до участі у справі як фахівець у галузі права.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували всіх фактичних обставин справи; не врахували, що позивач дізналася про порушення свого права під час придбання за кредитні кошти будинку та надання згоди нотаріусу на укладання договору іпотеки; позивачем не надано доказів, які б підтверджували причини пропуску позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, та не застосували наслідки її спливу. Також заявник посилався на те, що висновок судово-почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2016 року № 4273 не є належним та допустимим доказом, оскільки складений з порушенням норм процесуального права та не містить достовірного висновку про факт, що доказується.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить її відхилити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 302/552/16-ц з Міжгірського районного суду Закарпатської області. Зупинено виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указану справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 30 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , яка зазначена у графі «поручитель», було укладено договір поруки № MKMWGK00000005/1, згідно умов якого поручитель зобов`язавлася перед банком за виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2016 року № 4273 підпис у вигляді рукописного запису від імені ОСОБА_1 , під реквізитами поручителя в графі «Підпис» в договорі поруки від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005/1, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору поруки підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2016 року № 4273, відповідно до якого підпис у вигляді рукописного запису від імені ОСОБА_1 , під реквізитами поручителя в графі «Підпис» в договорі поруки від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005/1, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору поруки, оскільки згідно з вказаним експертним висновком цей договір останньою не підписано, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було не підписання спірного договору поруки, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цього договору, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18).

Посилання заявника на пропуск позивачем позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, є безпідставними, оскільки доводів на спростування того, що позивач дізналася про оспорюваний правочин, який не підписувала, лише у квітні 2016 року матеріали справи не містять, а відповідач, заперечуючи даний факт, протилежного не довів; доказів ознайомлення позивача з умовами оспорюваного договору раніше зазначеного позивачем строку не надав.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову про визнання договору поруки недійсним без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року було зупинено виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягають поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року в частині визнання недійсним договору поруки від 30 червня 2006 року № MKMWGK00000005/1 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року .

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун