Справа № 456/1577/17 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1067/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.Шевченка, 1 у с.Пятничани Стрийського району Львівської області, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2, посвідчений 04.10.2005 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №6735, та поновити строк на звернення до суду з цим позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є особою похилого віку і потребувала стороннього догляду та допомоги, а оскільки її єдиний син ОСОБА_5, який проживав зі своєю сімєю в с.Пятничани по вул.Шевченка, 7а, на той час був важко хворий, мав складне захворювання печінки, лікувався і не міг у звязку з цим здійснювати догляд за нею, крім того, в сімї сина були проблеми та матеріальні нестатки: дочка навчалась у ВУЗі, а дружина теж хворіла, тому вона (позивач) погодилась на пропозицію своєї рідної сестри ОСОБА_7 про те, щоб догляд за нею та допомогу по господарству здійснював онук сестри відповідач ОСОБА_2, за що вона переоформить на нього належний їй на праві власності будинок, в якому проживала.

Зазначає, що в нотаріуса підписала документи, яких сама не читала, бо довіряла відповідачу, і наслідків підписання цих документів їй ніхто не розяснював, жодних коштів від відповідача вона не отримувала і питання оплати між ними навіть не обговорювалось.

До 2014 року відповідач з її (позивача) сестрою один чи два рази в місяць навідувались до неї, приносили їжу, купували за її пенсію продукти харчування, допомагали обробляти город та збирати урожай, однак, весною 2015 року, після того, як відповідач одружився і вселився зі своєю дружиною в будинок, вони створили їй нестерпні умови для проживання, а тому вона вимушена була піти проживати у будинок до свого сина.

Коли у 2016 році відповідач розпочав роботи з реконструкції будинку, вона вирішила розірвати з ним договір довічного утримання, проте, в Стрийському МБТІ дізналась, що, насправді, уклала з відповідачем договір купівлі-продажу будинку.

Стверджує, що цей договір укладено нею внаслідок помилки, її волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу будинку не було і жодних коштів від відповідача вона не отримувала, в будинку увесь час проживала, іншого житла у неї немає, а тому оспорюваний договір необхідно визнати недійсним.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2017 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у с.Пятничани на вул.Шевченка, 1 Стрийського району Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений 04.10.2005 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №6735.

Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір у розмірі 640 грн. та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката ОСОБА_3, просить рішення скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального праваі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки доводам сторін та доказам, дослідженим у судовому засіданні, не врахувавши, зокрема, письмових пояснень самої ОСОБА_4, яка в позовній заяві вказує про те, що у неї та в сімї її сина були матеріальні труднощі, що, на думку апелянта, підтверджує свідомий вибір позивача щодо продажу будинку відповідачу. Також апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилась й та обставина, що відповідач на виконання умов договору купівлі-продажу будинку, до його підписання, сплатив позивачу кошти в сумі 16105 грн., що підтверджено показами свідка ОСОБА_8 та приватного нотаріуса ОСОБА_6, яка у своїх свідченнях вказала, що розяснювала сторонам наслідки укладення оспорюваного договору і перед його підписанням запитувала у позивача, чи отримала вона грошові кошти за відчужуваний будинок, на що позивач дала ствердну відповідь.

Крім того, апелянт звертає увагу, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України, на чому наголошує Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови №9 від 06.11.2009 року, проте, суд зазначених положень закону та розяснень не врахував.

На думку апелянта, суд безпідставно врахував ту обставину, що на момент укладення оспорюваного договору позивач була людиною похилого віку, оскільки це не свідчить про те, що вона не усвідомлювала своїх дій, і крім того, зазначає, що за показаннями свідка ОСОБА_9 позивач у період з 2007 року по 2011 рік доглядала її дитину, якій у 2007 році було лише один рік.

Апелянт також звертає увагу, що строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом сплив ще 04.10.2008 року і причин, які б можна було визнати поважними, позивачем не наведено.

Після відкриття апеляційного провадження і призначення справи до розгляду в апеляційному суді, 16.04.2018 рокупозивач ОСОБА_4 померла, а тому до участі у справі залучено її сина ОСОБА_5, як правонаступника позивача.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.10.2005 року між позивачем ОСОБА_4 (продавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, на вул.Шевченка, 1 в с.Пятничани Стрийського району Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №6735 (а.с.35,56).

У пункті 2 договору зазначено, що продаж будинку вчинено за 16105 грн., які повністю оплачені покупцем до підписання договору.

На підставі цього договору, 18.09.2009 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний будинок (а.с.36).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обовязків сторін цього договору.

Частиною 1 статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Враховуючи те, що оспорюваним є договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договірбуло посвідчено нотаріусом у присутності сторін із розясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, тому немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак.

При цьому, необхідно врахувати й ту обставину, що сама позивач у своїй позовній заяві підтверджує, що договір підписала, не читаючи його, що вказує на прояв власного недбальства зі сторони позивача, а це не є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.229 ЦК України.

Крім того, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивачеві, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилось 75 років, однак, жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що в силу свого віку та стану здоровя вона потребувала стороннього догляду та піклування, в матеріалах справи немає.

Таким чином, за встановлених і наведених вище обставин справи, в колегії суддів немає правових підстав для висновку про те, що позивач помилялась щодо правової природи оспорюваного правочину та щодо прав і обовязків сторін, які випливають з нього.

Безпідставними є також доводи сторони позивача про те, що позивач мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, оскільки на підтвердження існування передумов для укладення такого договору: незадовільний стан здоровя, потреба в сторонньому догляді та піклуванні тощо, позивачем не було надано жодного доказу.

Також письмовими доказами підтверджено, що відповідач ОСОБА_2, зареєструвавши у встановленому законом порядку право власності на придбаний у позивача житловий будинок, вчиняв дії щодо користування та володіння ним, як його власник: вселився в будинок зі своєю сімєю (а.с.24) та розпочав роботи з реконструкції будинку для покращення його стану, на що вказує сама позивач в позовній заяві.

Та обставина, що позивач після укладення оспорюваного правочину та здійснення відповідачем державної реєстрації права власності на будинок продовжувала проживати в будинку, не є безумовною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки на це була воля нового власника будинку відповідача ОСОБА_2

Таким чином, правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам закону, про відсутність вільного волевиявлення позивача щодо його укладення та вчинення даного правочину під впливом помилки, немає, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог по суті, наслідки спливу позовної давності не застосовуються.

Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не проаналізував умови оспорюваного договору і не застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання укладеного між сторонами 04.10.2005 року договору купівлі-продажу будинку недійсним, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, з наведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_10