Справа № 148/275/19
Провадження № 22-ц/801/1387/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 рокуСправа № 148/275/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2019 року у цивільній справі за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про відшкодування шкоди,

Рішення ухвалив суддя Ковганич С.В.

Рішення ухвалено в м. Тульчині Вінницької області

Повний текст рішення складено 22 квітня 2019 року,

встановив:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з окремими позовами до ТДВ «Страхова компанія «Кредо» про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 грудня 2015 року біля 18 год. на автодорозі Шпиків-Тульчин-Бершадь, що проходить через вул. Леніна в с. Торків Тульчинського району Вінницької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Volkswagen CC, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та велосипедиста ОСОБА_5 . Від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 загинув на місці пригоди.

25 лютого 2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 000048 у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Внаслідок смерті потерпілого причинено моральну шкоду його дружині ОСОБА_1 та дітям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Крім того дружиною загиблого - позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на поховання та на встановлення надгробного пам`ятника в загальному розмірі 17 960 грн.

Враховуючи те, що під час дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув ОСОБА_5 , водій ОСОБА_4 керував джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем, то у нього виникла цивільно-правова відповідальність з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та смертю потерпілого, а його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ТДВ «СК «Кредо» згідно полісу № АІ7291814, то обов`язок відшкодувати шкоду покладається на відповідача як на страховика.

Позивачі звернулись до відповідача із повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду та заявами про виплату страхового відшкодування від 13 грудня 2018 року, а саме: ОСОБА_1 - про відшкодування витрат на поховання та на встановлення надгробного пам`ятника в розмірі 16536 грн. і 1/3 частки моральної шкоди в розмірі 5512 грн.; ОСОБА_2 - про відшкодування 1/3 частки моральної шкоди в розмірі 5512 грн.; ОСОБА_3 - про відшкодування 1/3 частки моральної шкоди в розмірі 5512 грн.

Проте відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п. 32.1 ст. 32 Закону, за яким страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Страховик послався на те, що позивачами не надано доказів настання цивільно-правової відповідальності страхувальника за полісом № АІ/7291814.

Розмір моральної шкоди визначений відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, загальний розмір якої становить 16 536 грн. (1378 грн. х 12), тобто по 5512 грн. кожному позивачу.

Відповідно до п. 27.3. ст. 27 зазначеного Закону загальний розмір відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, тобто 16 536 грн. (1378 грн. х 12).

У зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 просила стягнути з ТДВ «СК «Кредо» на її користь 5512 грн. страхового відшкодування моральної шкоди та 16 536 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Позивач ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь 5512 грн. страхового відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь 5512 грн. страхового відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 148/330/19 (провадження № 2/148/354/19) за позовом ОСОБА_2 до ТДВ «СК «Кредо» про відшкодування шкоди, цивільну справу № 148/331/19 (провадження № 2/148/355/19) за позовом ОСОБА_3 до ТДВ «СК «Кредо» про відшкодування шкоди та цивільну справу № 148/275/19 (провадження № 2/148/346/19) за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Кредо» про відшкодування шкоди, присвоївши справі єдиний унікальний номер № 148/275/19, провадження № 2/148/346/19.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ТДВ «СК «Кредо» про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5512 грн., а також - 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5512 грн., а також - 2400 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5512 грн., а також - 2400 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Кредо» щодо відшкодування понесених витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника відмовлено.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» в дохід держави 1536,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ТДВ «СК «Кредо» просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зазначив, що рішення суду підлягає до скасування, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача понесених витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 16 536 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким такі позовні вимоги задовольнити; змінити рішення в частині висновку суду першої інстанції про те, що до складених між сторонами правовідносин не застосовуються положення ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду та виключити відповідний абзац з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення; здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 200 грн. в суді першої інстанції та 3200 грн. в суді апеляційної інстанції.

Зазначила, що оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника вважає незаконним і необґрунтованим через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи. Крім того суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи і не взяв до уваги всі документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, зокрема, понесені ОСОБА_1 витрати в розмірі 7200 грн. у зв`язку з поданням відповідачем відзиву та необхідністю написання відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга ТДВ «СК «Кредо» до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року біля 18 год. на автодорозі Шпиків-Тульчин-Бершадь, що проходить через вул. Леніна в с. Торків Тульчинського району Вінницької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Volkswagen CC, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та велосипедиста ОСОБА_5 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

25 лютого 2016 року слідчим СУ ГУ НП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Данилюком В.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000480 у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (том 1 а. с. 9-10). Зі змісту цієї постанови слідує, що відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 80а від 15 лютого 2016 року в даній дорожній обстановці дії водія ОСОБА_4 з технічної точки зору регламентувалися вимогами п.п. 12.2., 12.3. Правил дорожнього руху України; в ситуації, яка склалася, ОСОБА_4 не мав технічної можливості попередити наїзд на велосипедиста шляхом термінового гальмування, зупинкою автомобіля до смуги руху велосипедиста; в ситуації, яка склалася, в діях ОСОБА_4 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Порушення ОСОБА_5 вимог п.п. 6.2., 6.6. (а), 6.7., 2.9. (а), 4.4., 4.14. (а) Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Позивач ОСОБА_1 була дружиною загиблого у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_5 (том 1 а. с. 13).

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми загиблого ОСОБА_5 (том 1 а. с. 11, 12, 14).

Згідно довідки виконавчого комітету Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 21 листопада 2018 року № 520 станом на 29 грудня 2015 року склад сім`ї ОСОБА_1 був: чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_3 (а. с. 18).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована в ТДВ «СК «Кредо», що підтверджується копією полісу серії АІ № 729814, який було укладено на термін з 30 грудня 2014 року до 29 грудня 2015 року; забезпеченим транспортним засобом за яким є автомобіль Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 ; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну - 50 000 грн.; розмір франшизи - 0,00 (том 1 а. с. 125-126).

13 грудня 2018 року позивачі через свого представника ОСОБА_7 звернулися до відповідача із заявами на виплату страхового відшкодування, а саме: ОСОБА_1 - про відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника в сумі 16 536 грн. та 1/3 частки моральної шкоди в сумі 5512 грн. (том 1 а. с. 26, 27); ОСОБА_2 - про відшкодування 1/3 частки моральної шкоди в сумі 5512 грн. (том 1 а. с. 61); ОСОБА_3 - про відшкодування 1/3 частки моральної шкоди в сумі 5512 грн. (том 1 а. с. 98).

Із копії страхового акта від 03 січня 2019 року № 54-8280938 вбачається, що страховим агентом встановлено, що наїзд транспортного засобу на велосипедиста, який стався 29 грудня 2015 року о 18.00 год. на автодорозі Шпиків-Тульчин-Бершадь, не є страховою подією; у виплаті страхового відшкодування відмовлено згідно зі ст. 32.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за якою страховик не відшкодовує збитки, якщо не наступила цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за цим договором; а на момент прийняття цього рішення учасниками дорожньо-транспортної пригоди не надані докази настання цивільно-правової відповідальності страхувальника (застрахованої особи) (том 1 а. с. 166).

03 січня 2019 року представникові позивачів ОСОБА_7 відповідачем було направлено відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування (том 1 а. с. 29).

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямований на регулювання відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 цього Закону визначено поняття страхового випадку, яким є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1. статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За наведених обставин, враховуючи те, що у зв`язку з передчасною втратою чоловіка та батька позивачам завдано моральної шкоди, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині стягнення на їхню користь моральної шкоди в розмірі - по 5512 грн., сума якої розрахована позивачами на підставі пункту 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на день ДТП (29 грудня 2015 року), розмір якої згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 вересня складав 1378 грн.

Посилання відповідача ТДВ «СК «Кредо» на те, що для настання обов`язку страховика здійснити регламенту виплату за полісом необхідне обов`язкове настання цивільно-правової відповідальності страхувальника (водія забезпеченого транспортного засобу), тобто визнання винним водія ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, проте у даному випадку винною особою у ДТП був ОСОБА_5 , а отже цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не настала, є безпідставним, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки передбачена статтею 1187 ЦК України та пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України. Зазначеним спростовуються і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував загальні норми ЦК України, що регулюють відшкодування моральної шкоди та дійшов помилкового висновку про те, що така шкода має бути відшкодована незалежно від наявності вини забезпеченого транспортного засобу, оскільки порядок відшкодування моральної шкоди у випадку смерті регулюється нормами ст. 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який в даних правовідносинах є Законом прямої дії.

Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що ОСОБА_5 також здійснював діяльність, яка є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки керував велосипедом, який згідно з п. 1.10. Правил дорожнього руху України є транспортним засобом, у зв`язку з чим до спірних правовідносин слід застосувати норму статті 1188 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, не заслуговують на увагу з огляду на те, що такими доводами відповідач обґрунтовував свій відзив на позовну заяву, і суд першої інстанції дав належну оцінку цим доводам. Висновок суду першої інстанції про те, що у ситуації, яка виникла у цій справі, велосипед не вважається джерелом підвищеної небезпеки, так як цей транспортний засіб не мав двигуна, а рухався внаслідок дії мускульної сили людини, яка ним керувала, а тому його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди тощо, є правильним. Зіткнення автомобіля з велосипедистом у цій конкретній ситуації не може бути кваліфіковано як взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки.

Також апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що до даних правовідносин слід застосувати ч. 5 ст. 1187 ЦК України, оскільки постанова слідчого від 25 лютого 2016 року про закриття кримінального провадження містить докази того, що шкода забезпеченого транспортного засобу завдана внаслідок непрямого умислу потерпілого. Аналогічними доводами відповідач обґрунтовував відзив на позовну заяву і суд першої інстанції дав таким доводами належну оцінку, відобразивши це в рішенні суду. Судом першої інстанції враховано, що смерть ОСОБА_5 настала внаслідок його грубої необережності.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Матеріалами справи не доведено умислу потерпілого ОСОБА_5 на вчинення ДТП, при якому він передбачав, бажав або свідомо допускав таких наслідків, які сталися.

Доводи апеляційної скарги про те, що в задоволенні позову у цій справі повинно бути відмовлено за будь-яких обставин у зв`язку з тим, що в порушення ст. 33.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водій ОСОБА_4 не повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому шкода має бути відшкодована завдавачем шкоди, а не страховою компанією, також є безпідставними з огляду на те, що відповідно до ст. 38 зазначеного Закону невиконання страхувальником обов`язку щодо повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди є підставою для звернення до нього страховика з регресним позовом, проте не може бути підставою для відмови потерпілій особі у виплаті страхового відшкодування відповідно до ст. 37 Закону.

По справі встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 29 грудня 2015 року; із заявами на виплату страхового відшкодування позивачі звернулись до відповідача 13 грудня 2018 року, тобто з дотриманням встановленого п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» трирічного строку з моменту скоєння ДТП.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на поховання, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження понесених таких витрат, оскільки надані копія товарного часу та копія накладної на придбання товарів для поховання на суму 7960 грн. датовані 20 листопада 2018 року, тоді як смерть потерпілого ОСОБА_5 внаслідок ДТП настала в 2015 році.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в тому, що витрати на поховання вона дійсно понесла, але за отриманням підтверджуючих документів до ФОП ОСОБА_8 вона звернулась лише 20 листопада 2018 року і саме тоді він видав такі документи, правильних висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, оскільки надані позивачем ОСОБА_1 : товарний чек № 1 від 20 листопада 2018 року та накладна № 1 від 20 листопада 2018 року про придбання товарів для поховання (том 1 а. с. 20, 21) не є належним доказом понесення нею таких витрат для поховання чоловіка ОСОБА_5 , який загинув в грудні 2015 року, оскільки розрахунковий документ має містити дату проведення певної розрахункової операції, а надані документи свідчать про придбання товарів саме 20 листопада 2018 року. Будь-яких інших доказів про понесення витрат на поховання ОСОБА_5 в грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 суду не надала, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Водночас апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про безпідставність відмови судом першої інстанції в задоволенні вимог про відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем товарний чек від 20 листопада 2018 року, згідно якого придбано деталі пам`ятника, не підтверджує саме факту спорудження надгробного пам`ятника.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Пунктом 27.4. статті 27 цього Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

На підтвердження витрат на виготовлення пам`ятника позивач ОСОБА_1 надала товарний чек від 20 листопада 2018 року, який свідчить про придбання та оплату нею деталей пам`ятника на суму 10 000 грн. Висновок суду першої інстанції про те, що зазначений товарний чек не підтверджує факту понесених позивачем витрат на спорудження пам`ятника, оскільки свідчить про придбання нею деталей пам`ятника, є помилковим, враховуючи те, що для встановлення пам`ятника звичайно необхідно придбання самого пам`ятника (його деталей).

За наведених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на її користь витрат на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 10 000 грн.

Вимога апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про виключення із мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду посилання на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, у зв`язку з тим, що такий висновок є помилковим, до задоволення не підлягає, оскільки як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої ДТП, та просила стягнути моральну шкоду та понесені нею витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Питання щодо відшкодування витрат на поховання, в тому числі і на спорудження надгробного пам`ятника, врегульовано ст. 1201 ЦК України, яку правильно застосовано судом першої інстанції до спірних правовідносин, а ст. 1166 ЦК України містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування понесених витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. у відшкодування таких витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача ТДВ «СК «Кредо» - без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У резолютивній частині постанови апеляційного суду, відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, зазначається, зокрема, про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою цієї статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У даній справі про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає до стягнення з відповідача в дохід держави.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в повному обсязі, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір за подання позовних заяв у цій справі в загальній сумі 2077,45 грн. (540,65 грн. (позов ОСОБА_1 ) + 768,40 грн. (позов ОСОБА_2 ) + 768,40 (позов ОСОБА_3 ).

У зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 до стягнення з відповідача в дохід держави за подання апеляційної скарги на рішення суду пропоційно до задоволених вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягає судовий збір в сумі 696,98 грн.

Також із матеріалів справи вбачається, що позивачі понесли витрати на професійну правничу допомогу у цій справі.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції (юридична консультація, підготовка та написання позовної заяви, підготовка та написання відповіді на відзив на позовну заяву) позивач ОСОБА_1 надала копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 0032-ц від 06 грудня 2018 року, укладеного між нею та Адвокатським об`єднанням «Ґранд Ґруп Партнерс»; свідоцтва адвоката Мелеха Д.О. про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000317 від 24 березня 2016 року; довіреності від 23 листопада 2018 року, виданої в тому числі ОСОБА_7 ; розрахунку розміру наданої професійної правничої допомоги на суму 8000 грн., акта наданих послуг від 31 січня 2019 року на суму 8000 грн. , квитанції № ПН905 від 23 січня 2019 року на суму 8000 грн.; розрахунку розміру наданої професійної правничої допомоги на суму 7200 грн., акта наданих послуг від 21 березня 2019 року на суму 7200 грн. , квитанції № ПН1230 від 21 березня 2019 року на суму 7200 грн. (том 1 а. с. 30, 31, 32, 33, 34, 35, 177, 178, 179).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом першої інстанції не враховані понесені позивачем ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7200 грн. (за підготовку та написання відповіді на відзив на позовну заяву), на підтвердження яких позивач надала відповідні докази (том 1 а. с. 177, 178, 179). При цьому в рішенні суду не зазначено мотивів суду про причини неврахування судом цих доказів.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (підготовка, складання та написання апеляційної скарги) позивач ОСОБА_1 надала копії розрахунку розміру наданої професійної правничої допомоги на суму 3200 грн., акта наданих послуг від 31 травня 2019 року на суму 3200 грн., квитанції № 0.0..1 від 31 травня 2019 року на суму 3200 грн. (том 2 а. с. 8, 9, 10).

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_1 , до стягнення з відповідача на її користь підлягають витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 12 629,76 грн., із яких: 10 694,72 грн. - за надання правничої допомоги в суді першої інстанції, 1935,04 грн. - за надання правничої допомоги, пов`язаної з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, які суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Кредо» про відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, місцезнаходження: проспект Моторобудівників, 24, м. Запоріжжя) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 10 000 грн. (десять тисяч грн.) у відшкодування витрат, понесених на спорудження надгробного пам`ятника.

Змінити розподіл судових витрат в частині стягнутого з відповідача в дохід держави судового збору та понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, місцезнаходження: проспект Моторобудівників, 24, м. Запоріжжя) в дохід держави судовий збір за подання позовних заяв в загальній сумі 2077,45 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 696,98 грн., а разом - 2774,43 грн. (дві тисячі сімсот сімдесят чотири грн. сорок три коп.).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, місцезнаходження: проспект Моторобудівників, 24, м. Запоріжжя) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 629,76 грн. (дванадцять тисяч шістсот двадцять дев`ять грн. сімдесят шість коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ.В. Сопрун
І.М. Стадник