Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 754/9154/16-ц

провадження № 61-21010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2010 року між нею та ОСОБА_5 укладено попередній договір, предметом якого було укладення у майбутньому договору-купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір купівлі-продажу не пізніше 30 грудня 2010 року за ціну 880 000 грн, яка не підлягала зміні.

До підписання договору 08 липня 2010 року вона передала відповідачу в рахунок вартості квартири суму в розмірі 280 000 грн, яка врахована у вартість квартири. Суму в розмірі 600 000 грн позивач зобов'язувалась передати відповідачу до 08 липня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договору в цілому, а також умов договору щодо укладення основного договору, між позивачем та відповідачем 08 грудня 2011 року було укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовилися про те, що у майбутньому між ним буде укладено договір купівлі-продажу частини жилого будинку, якою є окрема квартира АДРЕСА_2, з відповідною частиною земельної ділянки. На час підписання попереднього договору від 08 грудня 2011 року вказаний вище будинок реконструювався, і після його реконструкції та здачі в експлуатацію його власник - відповідач у справі, отримав правовстановлюючий документ на цей будинок. Щодо розміру квартири відбулися зміни, і в договорі було зазначено, що квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 112,20 кв. м.

Сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 08 липня 2014 року за ціною 880 000 грн і не змінювати її в подальшому.

За умовами попереднього договору до його підписання позивач передала відповідачу кошти у розмірі 434 000 грн, а до 08 липня 2014 року включно зобов'язалася передати в рахунок оплати вищевказаної квартири суму в розмірі 445 500 грн.

У зв'язку з систематичним невиконанням відповідачем умов попереднього договору від 08 грудня 2011 року основний договір купівлі-продажу так і не було укладено.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошові кошти в розмірі 1 596 710,03 грн, з яких сума коштів, які підлягають стягненню (на підставі пункту 4.1. попереднього договору), становить 876 666,41 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання - 396 823,48 грн, 3 % річних - 29 213 грн, інфляційні втрати - 294 007,14 грн, що нараховані за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що судом встановлено порушення положень попереднього договору обома сторонами, що, в свою чергу, унеможливлює зробити висновок про недотримання домовленості щодо укладення основного договору саме з вини відповідача. Вимоги позивача про стягнення грошових сум на підставі пункту 4.1 попереднього договору з відповідними похідними від них компенсаційними виплатами не знайшли свого підтвердження з огляду на характер взаємовідносин, які склались між сторонами.

Крім того, позивач не заявляла вимог про розірвання попереднього договору та не надала суду належних і допустимих доказів того, що основний договір не було укладено саме з вини ОСОБА_5

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_4, задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аванс за попереднім договором від 08 грудня 2011 року в сумі 434 500 грн, 3 % річних за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року в сумі 29 213 грн, інфляційні втрати за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року в сумі 294 007,14 грн, а всього - 757 720,14 грн.

У задоволеленні іншої частини вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що передана позивачем відповідачу сума у розмірі 434 500 грн не визначена договором як завдаток, а тому на підставі частини другої статті 570 ЦК України вважається авансом та підлягає поверненню. Також правомірними є вимоги про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних за весь час користування вказаними грошовими коштами. Разом з цим стягнення неустойки умовами попереднього договору не було передбачено, наявність визначених пунктом 4.1 попереднього договору матеріальних збитків не доведено позивачем, а зазначена позивачем сума судових витрат, пов'язаних з розглядом іншої цивільної справи за участю тих самих сторін, не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України, а тому судом відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконними та необґрунтованими. Судом залишено поза увагою те, що у порушення домовленості між сторонами ОСОБА_4 сплатила йому лише частину вартості квартири, що вказує, в свою чергу, на невиконання саме нею зобов'язання за попереднім договором купівлі-продажу, чим порушено вимоги статті 526 ЦК України щодо належного виконання зобов'язання. Вимоги про розірвання попередніх договорів та стягнення з відповідача на її користь суми сплачених нею коштів за умовами попередніх договорів купівлі-продажу вона не заявляла. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що основний договір купівлі-продажу квартири не укладено саме з вини відповідача. Суд помилково вважав сплачені позивачем кошти за попередніми договорами авансом, оскільки вказана сума була сплачена у вигляді завдатку в рахунок вартості квартири.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначила про необґрунтованість її доводів. Оскільки грошові кошти у розмірі 434 500 грн в рахунок оплати вартості квартири за попереднім договором не визначені умовами договору як завдаток, то вони відповідно до положень частини другої статті 570 ЦК України вважаються авансом, повернення якого не ставиться в залежність від наявності або відсутності вини однієї зі сторін, унаслідок неукладення основного договору.

Відповідач не спростував висновків суду апеляційної інстанції щодо правомірності її позовних вимог та не довів порушення вказаним судом норм матеріального та процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 08 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому не пізніше 30 грудня 2010 року укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, якою є окрема квартира № 37, загальною площею 72 кв. м, житловою площею 36 кв. м з відповідною частиною ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 8-9).

08 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено ще один попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, якою є окрема квартира № 37 загальною площею 112,20 кв. м, житловою площею 36 кв. м з відповідною частиною земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 10-11).

Згідно з пунктом 2.1. вказаного попереднього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір на пізніше 08 липня 2014 року за ціну 880 000 грн.

Відповідно до пункту 2.3 попереднього договору до підписання цього договору ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 отримав суму 434 500 грн.

Пунктом 4.1 попереднього договору від 08 грудня 2011 року було визначено, що у разі односторонньої відмови ОСОБА_5 від укладення основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, зокрема, рішення органу опіки і піклування (у необхідних випадках), витягу з реєстру прав власності бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна тощо, або інших документів, вказаних у пункті 3.1. цього договору, неприбуття до нотаріуса у зазначений строк для укладення основного договору, та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не буде укладений з його вини, він має, крім повернення 434 500 грн, що передбачено пунктом 2.3. цього договору, відшкодувати другій стороні матеріальні збитки, суму яких сторони визначають у розмірі 434 500 грн.

У визначений попереднім договором строк основний договір купівлі-продажу сторонами укладено не було.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Умовами попереднього договору від 08 грудня 2011 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визначено строк укладення основного договору «не пізніше 08 липня 2014 року».

Основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з відповідною частиною земельної ділянки так і не було укладено.

Судом встановлено та не заперечувалось ОСОБА_5, що в рахунок оплати вартості квартири за попереднім договором ОСОБА_4 сплатила йому 434 500 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що сплачені позивачем відповідачу кошти у розмірі 435 500 грн є завдатком, а не авансом, а тому не підлягають поверненню, є необґрунтованими.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникнути на підставі договору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-176цс12.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири з відведеною частиною земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не було укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, і попередніми договорами сторін не було встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 435 500 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Тому висновок суду апеляційної інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є правильним.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується із встановленими у справі обставинами на підставі наявних у її матеріалах доказів та відповідає змісту застосованим цим судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін у справі.

Інші доводи касаційної скарги, в більшості своїх аргументів, зводяться до незгоди заявника з мотивами оскаржуваного судового рішення про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

У іншій частині рішення апеляційного суду заявником не оскаржується, а тому у касаційному порядку колегією суддів не переглядається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник