Справа № 162/371/18 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н. І.
Провадження № 22-ц/802/435/19 Категорія: 26 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов укладеного договору № б/н від 13 липня 2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 3 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач вказував, що він свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач згідно умов договору взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати кредит, відсотки за його користування, комісію, а також інші витрати за цим договором. Проте у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 02 березня 2018 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 32 107,26 грн.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 32 107,26 грн та сплачений за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо пропуску банком строку позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки відповідачем 05 жовтня 2017 року було здійснено погашення кредитної заборгованості, а із даним позовом банк звернувся до суду у травні 2018 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв'язку з наведеним, розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав умови кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість, але оскільки позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, про застосування якої просила представник відповідача ОСОБА_3, дійшов висновку про відмову у пред'явленому банком позові на підставі частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та не узгоджуються з нормами матеріального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно із статтею 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 3 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9).

З наданого банком розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором судом встановлено, що останній платіж за вказаним кредитним договором відповідачем ОСОБА_2 здійснено 26 вересня 2006 року (а.с.7).

З довідки банку (а.с.73) вбачається, що у відповідача в користуванні була одна кредитна карта № НОМЕР_1 з терміном дії до останнього дня липня 2008 року, і як встановлено судом, нової картки, випущеною взамін першої, відповідач не отримував.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 липня 2006 року у відповідача ОСОБА_2 у зв'язку з неналежним виконанням умов цього договору станом на 02 березня 2018 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 32 107,26 грн (а.с.7-8).

Судом також встановлено, що на підставі судового наказу Приморського районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року у справі № 2н-2375/08 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» (на даний час АТ КБ «Приватбанк») заборгованість за згаданим кредитним договором від 13 липня 2006 року в розмірі 8 243,78 грн (а.с.6). Крім того встановлено, що позивач вже звертався до Любешівського районного суду Волинської області з аналогічними позовними вимогами до відповідача, але представником банку була подана заява про залишення позову без розгляду.

Суд першої інстанції у своїх висновках вказував, що відповідач ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору і допустив кредитну заборгованість, проте пред'являючи даний позов, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої просила представник відповідача ОСОБА_3, що у відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Однак ухвалюючи оскаржуване рішення у даній справі суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не інформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) зазначено на ній, вона є дійсною до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (поле «MONTH»).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між сторонами укладено 13 липня 2006 року, тому кінцевий строк його дії згідно Умов та правил надання банківських послуг мав би становити включно по 13 липня 2007 року, при умові якщо у картці не було б встановлено строк її дії. Оскільки умовами кредитного договору не встановлено кінцевого строку його дії, тому зазначений договір не може діяти довше зазначеного у платіжній картці строку, який як уже було зазначено вище, був встановлений до останнього дня липня 2008 року. З цього випливає, що згаданий кредитний договір, а відтак і строк виконання зобов'язань за ним закінчився 01 серпня 2008 року. З цієї дати закінчився строк кредитування, а відтак і припинилось право позивача нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, що узгоджується зі правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Заборгованість, що включає в себе тіло кредиту та нараховані відсотки, та яка існувала після закінчення строку дії кредитного договору, була стягнута з відповідача ОСОБА_2 на користь банку на підставі судового наказу Приморського районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року у справі № 2н-2375/08, що також згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 є підставою для припинення нарахування передбачених договором процентів.

Оскільки зобов'язання за кредитним договором між сторонами по справі припинилися внаслідок закінчення строку дії кредитного договору та стягнення з відповідача на підставі судового наказу на користь банку заборгованості за цим договором, тому нарахування банком відсотків після закінчення строку дії кредитного договору не узгоджується з нормами матеріального права та умовами цього договору.

За змістом статей 256, 261, 267 ЦК України застосування позовної давності і відмова у задоволенні позову внаслідок її спливу можливе у випадку доведеності порушення прав чи інтересів позивача, тобто в разі обґрунтованості позову. За наявності одночасно двох підстав для відмови в позові - недоведеності (необґрунтованості) позову і спливу позовної давності - ухвалюється рішення про відмову в позові з першої із наведених підстав, оскільки позовна давність встановлюється для захисту порушеного права.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору та про наявність підстав для відмови у позові банку з підстав пропуску ним строку позовної давності, оскільки встановлені апеляційним судом обставини у даній справі свідчать про безпідставність заявлених банком позовних вимог, що є окремою підставою для відмови у позові.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» з підстав пропуску ним строку позовної давності ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову банку за безпідставністю позовних вимог.

За змістом частин четвертої та п'ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 17 квітня 2019 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 лютого 2019 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: