ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5401/19 Справа № 182/725/18 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/725/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач - Садове товариство «Славутич»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року, яка постановлена суддею Тихомировим І.В.у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та право власності на садовий будиночок та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на садовий будинок за АДРЕСА_1 ».

Заява обґрунтована тим, що у провадженні суду перебувала цивільна справа № 2-975/1992 за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будинок, розташований на даній земельній ділянці.

13 липня 1992 року рішенням Нікопольського міського народного суду Дніпропетровської області задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на садову дільницю № НОМЕР_1 в Садовому товаристві «Славутич» та визнано право власності на садовий будинок, підвал, вбиральню, теплицю, розташовані на ділянці АДРЕСА_1 .

Постановою АДРЕСА_2 Дніпропетровського обласного суду від 04 серпня 1993 року рішення Нікопольського міського народного суду Дніпропетровської області від 13 липня 1992 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Однак, внаслідок пожежі, вказана справа була знищена.

В листопаді 1993 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на садовий будинок за АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 29 травня 1995 року за заявою ОСОБА_2 відновлено втрачене судове провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будинок, розташований на даній земельній ділянці.

09 серпня 2004 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області задоволено позовну заяву ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на садовий будинок та право користування ділянкою № НОМЕР_1 в Садовому товаристві «Славутич».

Також, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2004 року позовну заяву ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будинок, розташований на даній земельній ділянці залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивача.

Дана справа в архіві суду не збереглася.

З метою захисту прав та інтересів ОСОБА_3 , яка згідно договору купівлі-продажу від 08 вересня 1992 року, реєстровий № 2-1977, набула право власності на спірний садовий будинок АДРЕСА_1 », рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року за власною ініціативою суду відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будиночок, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Садове товариство «Славутич» про визнання права власності на садовий будиночок.

Установлено зміст судового рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2004 року та ухвали від 09 серпня 2004 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання пава володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будиночок, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Садове товариство «Славутич» про визнання права власності на садовий будиночок, на підставі якого було: «визнано за ОСОБА_2 право власності на садовий будиночок та право користування ділянкою № НОМЕР_1 у Садовому товаристві «Славутич», позов ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будиночок ухвалою суду від 09 серпня 2004 року залишений без розгляду».

Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду скасовано. Провадження по справі про відновлення втраченого судового провадження за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та права власності на садовий будинок, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Садове товариство «Славутич» про визнання права власності на садовий будинок закрито.

ОСОБА_2 зазначає, що до цього часу рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2004 року не виконано, ОСОБА_3 перешкоджає їй володіти, користуватись садовою ділянкою № НОМЕР_1 в Садовому товаристві «Славутич» та садовим будинком на ньому, у зв`язку чим ОСОБА_2 просила суд відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 2-975/1992 року.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та постановити нове рішення по суті заяви про відновлення втраченого судового провадження, посилаючись на подання нею достатньої кількості доказів для відновлення втраченого судового провадження, а саме: копії рішення суду від 13.07.1992 року, копії договору від 08.09.1992 року, копії постанови від 04.08.1993 року, копії повідомлення від 06.08.1993 року №42, копії довідки від 17.02.1994 року, копії рішення від 09.08.2004 року, копії повідомлення, копії довідки від 25.04.2013 року №571, копії рішення від 18.03.2014 року, копії ухвали від 18.08.2014 року. Крім того, адвокатом Чуприною Н.М. також було надано копії документів із її архіву (копія первісної та додаткової позовної заяви ОСОБА_1 , копія зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , копія угоди від 08.06.1992 року, копія Постанови Президії Дніпропетровського обласного суду у справі №44у-123, копія протоколу судового засідання від 29.05.1995 року, копія рішення суду від 29.05.1995 року), які, на думку апелянта, є достатніми для відновлення втраченого судового провадження та підтверджують те, що судом було прийнято рішення у 1992 році з грубим порушенням вимог чинного законодавства, яке в наступному було скасоване, та на підставі цього рішення було укладено договір купівлі-продажу від 08.09.1992 року, згідно якого власником спірної ділянки стала ОСОБА_3

Також, апелянт наголошує на тому, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання щодо допиту судді ОСОБА_4 , яка розглядала дану цивільну справу та відновлювала втрачене судове провадження, у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції допитати суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у відставці ОСОБА_4 , яка може надати пояснення щодо обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 139-144), в судове засідання не з`явилися, ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 145), а інші учасники справи про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відновленні втраченого судового провадження, суд першої інстанції виходив з того, що зібрані матеріали не дають можливості встановити, що вказані у рішенні суду обставини мали місце, оскільки документи на які посилається заявник ОСОБА_2 , є недостатніми для точного відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

У рішенні по справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що встатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова судового розгляду. Виконання судового рішення є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинно відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Зі статті 493 ЦПК України вбачається, що при розгляді справи суд бере до уваги: 1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); 2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; 3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; 4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; 5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; 6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Розгляд заяви про відновлення втраченого судового провадження здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом, протягом тридцяти днів з дня надходження заяви до суду.

Особливістю цього виду провадження є те, що суду відведена у ньому досить активна роль і навіть за відсутності відповідних клопотань заявника суд має вживати всіх можливих заходів для витребування необхідних документів, матеріалів, допиту свідків тощо, оскільки у разі, якщо провадження не буде відновлене, особа втратить можливість реалізувати захист свого порушеного, оспореного чи невизнаного права або охоронюваного законом інтересу.

Тобто, для вирішення питання про відновлення провадження суддя повинен був вжити всіх заходів для витребування інших (крім тих, які були подані заявником) необхідних документів, у тому числі шляхом отримання інформації зі статистичної картки у справі, реєстру відправлення кореспонденції, копій документів, які збереглись в суді, а також інформації, що міститься в автоматизованій системі документообігу суду "Д-3" (АСДС) та в Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР).

Разом з тим, сам по собі факт відсутності інформації про справу та ухвалене в ній судове рішення в АСДС або в ЄДРСР не можуть бути підставою для висновку про неможливість відновлення втраченого судового провадження, а особливо у випадках, якщо судове рішення у втраченому провадженні було ухвалене до запровадження цих електронних баз даних. Суд під час розгляду такої категорії справ має використовувати інформацію, у тому числі копії документів, що збереглися у суді, наявні в учасників такого судового провадження або третіх осіб, які можуть свідчити про факт існування судового провадження та ухвалення у ньому судового рішення.

Натомість, суд першої інстанції вищевикладеного до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про те, що у даній категорії справ тягар доказування покладається виключно на заявника.

До того ж у статті 493 ЦПК України чітко визначено коло осіб, які можуть бути допитані судом як свідки і, відповідно, чиї показання можуть бути засобами доказування у справах про відновлення втраченого судового провадження.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, доказами у цій категорії справ можуть бути, зокрема, показання суддів усіх ланок судової системи, які брали участь у її розгляді або перегляді, а також народних засідателів (особи, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження).

Як слідує з матеріалів справи, заявником ОСОБА_2 ставилося перед судом питання щодо допиту судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у відставці ОСОБА_4 , однак суд двічі відмовив у задоволенні цього клопотання, шляхом постановлення усної ухвали без виходу до нарадчої кімнати, без наведення належного обґрунтування такої відмови (а.с. 75, 106).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанціїдля продовження розгляду та вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 рокускасувати та направити матеріал за заявою ОСОБА_2 про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Славутич» про визнання права володіння садовою ділянкою та право власності на садовий будиночок, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Садове товариство «Славутич» про визнання права власності на садовий будиночок до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: