Справа № 450/3532/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/1333/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 березня 2018 року в складі судді Кіпчарського М.О. в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

встановила:

В грудні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього в загальному розмірі 28 436,33 грн. інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року про стягнення з відповідача на їх користь грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 200 тис. грн., за період з 25.11.2016 року по 31.12.2017 року.

Вимоги обґрунтовували тим, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року стосується сплати відповідачем грошових коштів за спричинену моральну шкоду, тобто є грошовим зобов'язанням, що виникло з деліктних правовідносин (заподіяння шкоди), яке відповідач виконувати належним чином не бажає. Просили в порядку ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача нараховану суму, а також понесені витрати на правничу допомогу адвоката.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року, з врахуванням додаткового рішення цього ж суду від 27 березня 2018 року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 12667,55 грн. (дванадцять тисяч шістсот шістдесят сім гривень 55 копійок) втрат від знецінення грошових коштів та 3% річних від простроченої суми боргу за період з 12.06.2017р. по 30.11.2017 року, включно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 1700,00 грн. (одна тисяча сімсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення та додаткове рішення суду суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3, з таким не погоджується, вважає його незаконним, таким, що не відповідає законодавству, прийняте при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року про стягнення з відповідача на користь позивачів грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 200 тис. грн. виконується ОСОБА_2 по мірі фінансової можливості.

Звертає увагу на те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватися положення, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Покликаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15 зазначає, що з рішення суду зобов'язальні відносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства.

Зокрема, встановлений судовим рішенням розмір шкоди має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Крім цього зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування коштами, що теж є відповідальністю, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 березня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Стягнути з позивачів понесені судові витрати.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивачів інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, відтак провівши перерахунок за період з 12.06.2017р. по 30.11.2017 року, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в загальній сумі 12 667,55 грн.

Зокрема, суд врахував, що рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачів 200 тис. грн. набрало законної сили 12.06.2017 року, тому саме з цієї дати у відповідача виникло грошове зобов»язання перед позивачами зі сплати зазначених коштів, а з листопада 2017 року відповідач почав частинами сплачувати заборгованість.

Крім цього, суд стягнув понесені позивачами витрати з оплати професійної правничої допомоги в розмірі 1700,00 грн., оскільки такі документально підтверджені.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини , а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно із ч. 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З позовних вимог позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 слідує, що відповідач ОСОБА_2 рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року про стягнення з нього на їх користь грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 200 тис. грн. не виконує, тому просили за період з 25.11.2016 року по 31.12.2017 року стягнути з нього інфляційні втрати та 3 % річних.

Тобто, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за відповідний період за невиконання грошового зобов'язання, а саме несплату грошових коштів на виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) та постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду прийшла висновку, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

З наведеного слідує, що судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, виражене у відповідній формі, є грошовим зобов'язанням.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, тобто невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (ст.. 384 ЦПК України).

Аналогічно було врегульовано питання набрання законної сили рішенням апеляційного суду нормами ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року) в редакції чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом Львівської області у справі № 450/617/16-ц.

Так, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.11.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.06.2017 року, та яке набрало законної сили 12.06.2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 грошову компенсацію за заподіяння моральної шкоди на користь: ОСОБА_4 - у розмірі 100 000,00 грн.; ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - у розмірі по 50 000,00 грн. кожному, що в загальному становить 200 000,00 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачів в загальній сумі 200 тис. грн., набрало законної сили 12.06.2017 року, тому саме з цієї дати у ОСОБА_2 виникло грошове зобов»язання перед позивачами, що свідчить про часткову підставність позовних вимог та обґрунтованість висновків місцевого суду в цій частині.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 почав сплачувати заборгованість тільки з листопада 2017 року.

Відповідач правильність розрахунку проведеного судом щодо стягнення 3% річних від простроченої суми боргу та втрат від знецінення грошових коштів не оспорює.

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачів при розгляді даної справи представляв адвокат Жаровський К.К., відповідно до укладеної Угоди № 23/18 про надання правової допомоги від 10.02.2018 року (а.с. 39).

Взяті на себе зобов»язання адвокат виконав.

Вартість послуг за даним договором (а.с. 27) склала 1780 грн.

Таким чином, ухвалюючи рішення про стягнення судових витрат в розмірі 1700 грн. суд першої інстанції обґрунтовано врахував зазначені обставини, при цьому рішення в цій частині позивачі не оскаржують.

Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк