ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Харків

Справа № 644/60/17

Провадження № 22-ц/818/ 3512/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Маміної О.В.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 травня 2019 року, ухвалене суддею Саркісян О.А.,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати п.1.1 кредитного договору № HAGAGF01270012 від 29.07.2005 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в частині включення до щомісячного платежу складової частини по сплаті комісії за користування кредитом з дати укладення договору та визнати п.3.7 кредитного договору недійсним з дати укладення договору.

Позов мотивований тим, що між ним та банком 29 липня 2005 року був укладений кредитний договір № HAGAGF01270012. Відповідно до умов п.1.1 кредитного договору банк надав кошти у розмірі 18 000,00 доларів США строком повернення до 28.07.2025 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.11 цього договору. Період сплати з 25 до 30 числа кожного місяця у сумі 127,45 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії. Для обліку комісії відкрито рахунок № НОМЕР_1 . Згідно з графіком повернення кредитних коштів розмір щомісячного платежу складає 222,07 доларів США, з яких 32,40 доларів США по сплаті комісії. Позивач вважає зазначену умову кредитування несправедливою, такою що порушує права та інтереси позичальника та суперечить вимогам законодавства України. Зазначив, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» виданий йому кредит є споживчим. Відповідно до ст.11 цього Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Вважає, що відповідачем з порушенням вимог законодавства включено до умов кредитного договору № HAGAGF01270012 від 29.07.2005 року п.1.1, згідно з яким позичальник зобов`язаний сплатити кредитору комісію.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Разом з тим, з урахуванням заяви банку про застосування строків позовної давності та недоведенням позивачем, що строк подання позову пропущено з поважних причин, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки він як споживач кредитних послуг і позичальник не є фахівцем в галузі права, фінансів, банківської справи та відповідних норм законодавства, тому при укладенні кредитного договору не міг знати про порушення банком його прав. Про порушення своїх прав дізнався лише у 2016 році, коли ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості. Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», на рішення Конституційного суду України та акти міжнародного права, звертає увагу на те, що споживач кредитних послуг є більш слабкою стороною, ніж кредитор та дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником й під час виконання договору, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 29 липня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № HAGAGF01270012.

Відповідно до умов п. 1.1. вказаного кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 28.07.2025 року включно. У вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 22 917,00 доларів США на наступні цілі: придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 18 000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 4 917,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п.3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 25 по 30 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) згідно з графіком, зазначеного в Додатку 1 для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками та комісією.

Пунктом 3.7 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію в розмірі й у строки, зазначені в пп.1.1, 3.11 цього Договору.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник банку подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Судом встановлено, що оспорений кредитний договір підписаний сторонами.

Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналіз указаних умов договору дає підстави для висновку про те, що фактично на боржника був покладений обов`язок сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання недійсними таких умов кредитного договору є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

29 липня 2005 року сторони уклали кредитний договір № HAGAGF01270012.

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду 5 січня 2017 року.

АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 50).

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору, пункти 1.1. та 3.7 якого містять умови про сплату комісії, тобто він був обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності почався 29 липня 2005 року та закінчився 29 липня 2008 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Отже, позивач пропустив позовну давність для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсними вказаних пунктів кредитного договору, оскільки саме з дня укладення договору почався перебіг позовної давності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 про те, що ним не пропущено позовну давність, оскільки він дізнався про порушення свого права в день звернення за юридичною допомогою, а не в день підписання спірного правочину, не заслуговують на увагу. Саме по собі незнання закону не звільняє від відповідальності. ОСОБА_1 не надав суду переконливих аргументів щодо наявності у нього об`єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права. Також позивачем не надано суду доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати відповідно до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються, а компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І.Колтунова

О.В. Маміна

повний текст постанови

складено 19 липня 2019 року