Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

місто Київ

справа № 640/8559/16-ц

провадження № 61-17011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Курас Світлана Олександрівна, Служба у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у травні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у подальшому уточненим, просила визнати договір дарування 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О., за реєстровим № 586, недійсним у зв`язку з фіктивністю з моменту його укладення; скасувати рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. від 25 березня 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 9175942 за ОСОБА_3 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 ; витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 (згідно з рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду та витрати пов`язані, з наданням їй правової допомоги.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що їй належить 79/100 частин квартири АДРЕСА_1 , з яких 39/100 частин на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. за реєстровим № 2358, а 40/100 частини належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. 27 липня 2010 року за реєстровим № 1594, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 серпня 2010 року. 21/100 частина цієї квартири належить ОСОБА_4 .

Зазначена квартира складається з 8-ми житлових кімнат, загальною площею 205, 5 кв. м, житловою площею 144, 1 кв. м, житлова площа 40/100 частин квартири - 60, 8 кв. м.

У спірній частині квартири проживали однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом з їхніми малолітніми дітьми.

У 2011 році, зі слів співмешканця ОСОБА_1 ОСОБА_5 , їй стало відомо, що останній мав з ОСОБА_3 спільні справи, в результаті яких заборгував йому грошові кошти. Суть їх взаємовідносин їй була невідома. ОСОБА_5 , як батько її дітей, здійснював тиск на неї (як психологічно, так і фізично), зловживаючи своїм становищем, наполягав на тому, що їй необхідно виступити майновим поручителем, передавши в іпотеку належне їй майно, а після його розрахунку, він запевнив її, що майно буде повернуто.

У зв`язку з тим, що передача в іпотеку 40/100 частин комунальної квартири передбачала згоду усіх співвласників, а ОСОБА_4 , у власності якої була 21/100 частина цієї квартири, не бажала надавати такої згоди, ОСОБА_5 наполіг на тому, що це має бути не договір іпотеки, а договір дарування. При цьому, він запевнив ОСОБА_1 , що довіряє ОСОБА_3 та після того, як він вирішить з ОСОБА_3 свої питання, останній поверне майно, 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 . Як гарантії, що фактичної передачі майна не відбудеться, ОСОБА_5 пояснив, що оригінали правовстановлюючих документів будуть зберігатися в дарувальника, в той же час обдарований реєструвати в БТІ цю частку квартири не буде, таким чином, фактичного переходу права власності на подаровану частину комунальної квартири не відбудеться.

Знаходячись під постійним моральним, фізичним та психічним тиском зі сторони ОСОБА_5 , за попереднім його наполяганням, ОСОБА_1 25 березня 2011 року прийшла до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Курас С. А. для укладання оспорюваного договору дарування. Однак, до нотаріуса зайшов раніше їй незнайомий чоловік і пояснив, що його прислав ОСОБА_3 та йому необхідно десь розписатися, він представився як ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 бачила цю особу вперше і одразу зателефонувала ОСОБА_5 , який, в свою чергу, пояснив, що ОСОБА_2 є близьким родичем ОСОБА_3 , вкотре заспокоївши її, сказав, щоб вона дарувала частину квартири ОСОБА_2 . Деталей майбутнього правочину ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не обговорювала. Цього ж дня приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. посвідчив договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Сплативши державне мито, дарувальник отримала оригінали договору дарування. Ключі від спірної частини квартири ОСОБА_1 обдарованому не передавала, оскільки продовжувала там проживати разом з дітьми, будь-яких розмов з ОСОБА_2 не вела, бачила його приблизно 10 хвилин. Повернувшись додому, ОСОБА_1 оригінал договору дарування поклала вдома, разом з усіма своїми документами.

Позивач зазначала, що, підписуючи спірний договір дарування, вона не повною мірою усвідомлювала значення своїх дій, вважала, що цей договір нею вчинено під впливом тяжкої обставини та післяпологової депресії, він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним. Наявність тяжкої обставини була зумовлена примусом її співмешканця ОСОБА_5 до підписання оспорюваного договору дарування.

Позивач також зазначала, що спірний договір не був спрямований на реальне його виконання, про що свідчить, зокрема, пункт 3 договору дарування, в якому дарувальник свідчить, що прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, як в Україні, так і за її межами, немає, що не відповідало дійсності, оскільки дарувальник, разом з малолітніми дітьми, продовжувала постійно проживати в спірних кімнатах (які і становлять 40/100).

При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що договір є недійсним, оскільки відсутня згода органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, враховуючи, що у спірній квартирі проживали малолітні діти.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі заперечили проти задоволення позову, просили застосувати до спірних правовідносин правила позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір дарування 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. за реєстровим № 586, недійсним з моменту його укладення. Скасовано рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. від 25 березня 2015 року, на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 9175942 за ОСОБА_3 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 . Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_3 згідно з рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 згідно з рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_1). У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення витрат за надання правової допомоги відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень статей 203, 215, 216, 234, 321, 330, 387-388, 717 ЦК України та тих обставин, що спірний договір дарування укладався дарувальником під тиском та за постійним наполяганням її цивільного чоловіка; волевиявлення дарувальника в момент вчинення правочину не було вільним, оскільки формувалося під постійним психічним та фізичним тиском ОСОБА_5 , та не відповідало внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що договір дарування 40/100 частин комунальної квартири від 25 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є фіктивним, а тому зазначений договір повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення у зв`язку з порушенням прав малолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі. Суд не погодився з доводами представника відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки вважав, що ОСОБА_1 про порушене право дізналася тільки у 2015 році.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння у повному обсязі.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, проте зазначив, що ОСОБА_1 заявила, що в момент укладення договору дарування частини квартири вона усвідомлювала те, що договір є фіктивним. Тобто саме з моменту укладення фіктивного правочину ОСОБА_1 знала, що у разі реального виконання такого правочину її права будуть порушені, що спростовує її доводи про те, що про порушене своє право вона дізналася лише у березні 2015 року. Крім цього, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, має вищу юридичну освіту, на професійному рівні володіє знаннями в галузі цивільного права, що дає підстави вважати, що позивач розуміє наслідки пропуску строку позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв`язку у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року, залишити в силі рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин правила щодо позовної давності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В., Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради просили задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 .

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником 39/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_3 з відповідною частиною місць спільного АДРЕСА_4 , на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року та власником 40/100 цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. 27 липня 2010 року, а усього є власником 79/100 частини квартири.

25 березня 2011 року ОСОБА_1 уклала договір дарування з ОСОБА_2 на 40/100 частини комунальної квартири АДРЕСА_3 з відповідною частиною місць спільного АДРЕСА_4 .

Показаннями свідків встановлено, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживав, у ній не з`являвся.

25 березня 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірну частину квартири 13 червня 2016 року.

Згідно з актом проживання, складеним 11 березня 2016 року, ОСОБА_1 разом з дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 з кінця 2010 року і на момент розгляду справи судом першої інстанції.

З акта обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_6 , встановлено, що діти потребують покращення умов для проживання та розвитку.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Наведені обставини судами не встановлено, підстави визнавати правочин фіктивним відсутні.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала заявлені позовні вимоги тим, що нею укладено договір дарування на забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 . Таким чином, у позивача були наміри створити певні юридичні наслідки укладенням оспорюваного договору дарування, а отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про фіктивність правочину є необґрунтованими. При цьому, ОСОБА_1 не мала на меті відчуження належного їй майна третій особі, а так само мала намір зберігати це майно у своєму володінні.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що зазначений удаваний правочин має ознаки своєї недійсності, оскільки порушує права та інтереси малолітніх осіб, які проживають у спірній квартирі.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України

«Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітніх дітей певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Втім, ознака недійсності зазначеного оспорюваного правочину не має правового значення для вирішення заявленої позовної вимоги, оскільки надалі обдарованим за цим правочином майно, що є предметом цього спору, відчужене іншій особі. За таких обставин, правомірним та належним способом захисту порушеного права є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння. Для вирішення цієї вимоги правове значення мають обставини вибуття спірного майна з володіння власника, позивача у цій справі.

Установивши, що ОСОБА_1 не мала на меті відчуження частки у квартирі, проте за договором дарування 40/100 часток квартири вибули з її володіння поза її волею.

В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, встановивши, що ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на 40/100 частин спірної квартири, які відчужені на його користь за договором дарування, укладеним без достатніх правових підстав, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з його незаконного володіння. При цьому, рішення в частині визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним є необґрунтованим, оскільки у такому випадку не є ефективним способом захисту порушених прав, що не приводить до їх поновлення.

У частині висновків апеляційного суду про наявність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин Верховний Суд врахував, що такі висновки є помилковими за встановлених фактичних обставин справи. Як встановлено судами, частка у квартирі із фактичного володіння ОСОБА_1 не вибувала до моменту реєстрації права власності за договором дарування від 25 березня 2011 року, вона продовжує проживати у спірній квартирі й на час розгляду справи судом, а про те, що право власності зареєстровано за ОСОБА_3 , їй стало відомо лише у 2015 році, а тому висновки суду першої інстанції про те, що позовна давність не спливла є обґрунтованими. Застосовуючи позовну давність до спірних правовідносин, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 не могла раніше дізнатися про порушення її прав і відчуження частки у квартирі, оскільки продовжувала нею користуватися без будь-яких перешкод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним правочину, скасування реєстрації, визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає залишенню в силі.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення апеляційного суду повністю та скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним правочину, скасування реєстрації, визнання права власності, судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються пропорційно задоволеним вимогам на позивача та в іншій частині підлягають компенсації позивачу відповідачами, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати покладаються на ОСОБА_3 , а у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанцій - підлягають відшкодуванню відповідачами на користь заявника пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від19 липня 2017 року скасувати.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання права власності скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 2 075, 75 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 490, 89 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко