РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 558/690/18

Провадження № 22-ц/4815/713/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н.М.,

суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Демидівська селищна рада Рівненської області,

відповідач - приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Моісеєва Алла Володимирівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука Віктора Миколайовича на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 05 березня 2019 року у складі судді Олексюк А.О., ухвалене в смт. Демидівка об 13 год. 50 хв., повний текст якого складено 13.03.2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Демидівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , Демидівської селищної ради Рівненської області, приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвої Алли Володимирівни, в якому просив визнати за ним набуття права на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 та зобов?язати приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісеєву А.В. внести зміни в запис про право власності № НОМЕР_4 від 22.08.2018 року де в графі «розмір частки» записати «1/2».

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Демидівської селищної ради Рівненської області, приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвої А.В. про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та зобов`язання внести зміни до державної реєстрації прав власності на нерухоме майно задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_1 набуття права на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Зобов"язано приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву А.В. внести зміни в запис про право власності № НОМЕР_4 від 22.08.2018 року щодо власності ОСОБА_2 , зменшивши її частку на 1/2.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В.М. оскаржив його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В.М. зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а тому суд першої інстанції повинен був залишити позов ОСОБА_1 без розгляду з підстав ст. 257 ЦПК України. Суд не врахував, що позовна заява містить позовну вимогу майнового та немайнового характеру, однак судовий збір сплачено як за дві вимоги немайнового характеру. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду, позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду, судові витрати, пов?язані з розглядом справи стягнути з позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Панчина П.Є . вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення та винести постанову про закриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено: відповідно особового рахунку № 356 погосподарської книги Княгининської сільської ради за 1991-1995 роки житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 станом на 01.01.1991 року - 01.01.1994 року відносився до суспільної групи колгоспний двір. Головою господарства був ОСОБА_4 , разом з ним у господарстві проживали його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 .

Як вбачається з архівних довідок № 13/04-01 від 20.11.2018 року та 11/04-01 від 30.11.2018 року, виданих архівним відділом Демидівської РДА, позивач працював у колгоспі «Україна» смт.Демидівка з травня 1990 року по грудень 1994 року та має обліковані виходи.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки Демидівської селищної ради Рівненської області № 759 від 18 жовтня 2018 року на момент смерті ОСОБА_4 разом з ним у будинку по АДРЕСА_1 проживали сторони по даній справі: дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

22.08.2018 року на підставі довідки Княгининського старостинського округу від 13.08.2018 року № 576 відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала право особистої приватної власності на спірний житловий будинок.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що 21 жовтня 1974 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 усиновили його і з того часу він постійно разом з ними проживав у АДРЕСА_1 . Будинок мав статус колгоспного двору, і такий статус господарство мало станом на 15 квітня 1991 року в якому вони на цю дату продовжували проживати, а тому він не втратив права на 1/3 частку в його майні. На день смерті батька він проживав разом з ним і продовжував проживати у будинку та користуватись належною спадкодавцю часткою. За таких обставин вважає, що до правовідносин, які виникли, слід застосувати діюче на той час законодавство, що регулювало власність майна колгоспного двору, набутого до 15 квітня 1991 року, і станом на цю дату не втратило статус колгоспного, а також положення ч. 1 ст. 529, ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами).

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. А згідно статті 112 цього Кодексу майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Суд першої інстанції вірно встановивши, що будинок по АДРЕСА_1 належав до колгоспного двору, і частки його членів: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у праві спільної власності були рівними (по 1/3 частині кожному), врахувавши, що на час смерті ОСОБА_4 відповідачці належало право власності лише на 1/3 частку в майні колгоспного двору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація права особистої приватної власності за ОСОБА_2 на вказаний будинок є неправомірною.

Згідно свідоцтва про усиновлення серії НОМЕР_2 від 21.10.1974 року ОСОБА_1 був усиновлений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 21.10.1974 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1

Судом встановлено, що на час смерті батька ОСОБА_4 , та після його смерті у будинку по АДРЕСА_1 проживали сторони по даній справі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Є вірним висновок суду першої інстанції, що позивач у відповідності до діючого на час відкриття спадщини законодавства прийняв спадщину після сметрі батька на 1/6 частину спірного житлового будинку, оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно пункту 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

З огляду на те, що судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації прав, то вимоги позивача про зобов"язання приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну внести зміни в запис про право власності № НОМЕР_4 від 22.08.2018 року, щодо власності ОСОБА_2 , зменшивши її частку на Ѕ, у судовому порядку розгляду не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були не правильно застосовано правові норми в частині вимог до приватного нотаріуса про зобов`язання вчинити певні дії, а тому рішення в цій частині пдлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука Віктора Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 05 березня 2019 року в частині зобов"язання приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну внести зміни в запис про право власності № НОМЕР_4 від 22.08.2018 року, щодо власності ОСОБА_2 , зменшивши її частку на Ѕ скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зобов"язання приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну внести зміни в запис про право власності № НОМЕР_4 від 22.08.2018 року, щодо власності ОСОБА_2 , зменшивши її частку на Ѕ.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Шимків С.С.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.