ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1896/19 Справа № 195/952/18 Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 03.02.2011 року між її чоловіком ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 187.

Згідно п.1 такого договору позикодавець надав у борг позичальнику грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. строком до 03.02.2021 року, а відповідно до п.2 договору саме таку суму грошових коштів позичальник зобовязується повернути позикодавцю в порядку та на умовах передбачених цим договором.

Згідно п.3 договору позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позичену грошову суму раніше строку, зазначеного в п. 2 цього договору, на його вимогу, яка повинна бути викладена письмово та предявлена позичальнику за 30 днів до виконання.

29 червня 2014 року її чоловік ОСОБА_3 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на усі права та обовязки, що належали її чоловіку і не припинилися внаслідок його смерті.

Вона прийняла спадщину після смерті свого чоловіка шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, про що було внесено реєстраційний запис до Спадкового реєстру та відкрита спадкова справа № 56831683, номер у нотаріуса: 278/2014, а тому є єдиним спадкоємцем його прав та обовязків.

На теперішній час у неї виникла потреба в грошових коштах, однак позичальник ухиляється від спілкування з нею, тому вона звернулася до відповідача з письмовою вимогою повернути позичені кошти, що підтверджується копією листа-вимоги повернення позики та рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

До цього часу борг не повернуто, на її прохання про добровільне повернення коштів відповідач не відповідає та не реагує.

Відповідно до п.4 договору у разі несвоєчасного повернення суми позики стягується десять відсотків штрафу від суми позики, що становить 10 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошовий борг в сумі 100 000,00 грн. та штраф в сумі 10 000,00 грн. за договором позики від 03.02.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 187.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошовий борг в сумі 100 000,00 грн. та штраф в сумі 10 000,00 грн. за договором позики від 03.02.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 187.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 03.02.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника строком до 03.02.2021 року грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн.

Відповідно до п.2. даного договору таку саме суму грошових коштів позичальник прийняла від позикодавця та зобовязується повернути позикодавцеві до 03.02.2021 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а п.3 правочину передбачено умови за якої ОСОБА_1 зобовязана повернути позичені кошти раніше строку, зазначеного в п. 2 договору, на вимогу ОСОБА_3, яка повинна бути викладена позикодавцем письмово та предявлена їй за 30 днів до виконання.

Згідно п.4. договору передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 відсотків штрафу від простроченої суми.

29 червня 2014 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 126.

З наданої Другою нікопольською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 278/2014, заведеної після смерті ОСОБА_3 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини, в межах строку визначеного ст. 1270 ЦК України, звернулася його дружина ОСОБА_2, позивачка по справі. Інші спадкоємці померлого відмовилися від прийняття спадщини на користь позивачки.

Як убачається з копії спадкової справи, позивачка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, але до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину не звернулася не зважаючи на те, що це її обовязок відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що позивачка, не зважаючи на відсутність у неї свідоцтв на право на спадщину, набула право вимоги за договором позики після померлого її чоловіка, який був позичальником.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України визначено письмову форму такого правочину у разі перевищення суми позики у встановленому законом розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян не менш як у десять разів.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що позивачкою не було надано доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки свідоцтво про право на спадщину нею не було отримано, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обовязків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Зважаючи на те, що 03.02.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір позики, умови якого не були виконані, позивачка має право на стягнення заборгованості за договором позики саме у судовому порядку.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає доведеним факт надання відповідачеві позики у відповідності до умов договору.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_6