ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/680/19 Справа № 191/637/18 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Синельниківський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі представника ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просила встановити факт її постійного та безперервного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.2-3).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Синельниківський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено у повному обсязі. Встановлено факт постійного та безперервного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с. 20).

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені заяви в повному обсязі (а.с.22-24).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1, виданого 10 квітня 1979 року відділом внутрішніх справ Синельниківського райвиконкому Дніпропетровської області ОСОБА_1 з 23 квітня 1979 року зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Відповідно до довідки КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 13 лютого 2018 року ОСОБА_1, 1939 року народження працювала в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на посаді сестри медичної палатної з 12 липня 1971 року (Наказ від 15 липня 1971 року № 93) по 29 березня 1993 року (Наказ від 29 березня 1993 року №84), звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України (а.с.7).

Синельниківським районним сектором в Дніпропетровській області ГУ в Дніпропетровській області ДМС України 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у зв'язку з обміном паспорта громадянина СРСР не підтверджено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.6).

Задовольняючи вимоги заявника, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За ч. 2 вказаної статті суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пленуму Верховного Суду України в своїй Постанові «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, а саме п. 5 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно з п.п. 9-10 ч. 1 вказаної статті проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України;

Згідно з Указом Президента України № 215/2001 від 27.03.2001 року «Про питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», а саме відповідно до п. 7-а встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з п. 8-в для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. П. 44 вказаного Указу визначено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заявником до суду першої інстанції було надано достатньо доказів на підтвердження того, що станом на 24 серпня 1991 року вона проживала та працювала на території України.

Посилання в апеляційній скарзі, що заявником введено в оману суд першої інстанції, оскільки надано посвідчення ветерана праці на прізвище "ОСОБА_3" та згідно паспорту заявника, 03.02.1990 р. ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 у відділі ЗАГС Люблінського району м. Москви, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені докази не можуть бути підставою для спростування факту проживання ОСОБА_1 на території України, оскільки згідно довідки Управління охорони здоров'я Дніпропетровської одлдержадміністрації КЗ "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня "ДОР", заявник працювала в лікарні з 12.07.1971 року по 29.03.1993 року (а.с7).

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що правильне по суті рішення суду першої інстанції не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: