Справа пр. №2/756/1822/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

позивач - ФОП ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором суборенди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 липня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) було укладено договір суборенди нерухомого майна №18/07/16, відповідно до якого позивач передала ФОП ОСОБА_3 у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Сторони договору визначили, що розмір щомісячної орендної плати становитиме: за період з 18 липня 2016 року до 18 листопада 2016 року - 20000,00 грн, а в подальшому - 25000,00 грн. Також ФОП ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати комунальні платежі.

У подальшому договір суборенди був пролонгований до 18 липня 2018 року.

За час дії договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 ФОП ОСОБА_3 не дотримувався його умов щодо своєчасної сплати грошових коштів за оренду приміщення, комунальних платежів.

Станом на 18 квітня 2018 року заборгованість ФОП ОСОБА_3 за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 складає 365725,18 грн.

18 квітня 2018 року ОСОБА_3 припинив свою діяльність в якості фізичної особи - підприємця, а тому, покликаючись на ст. ст. 51-52 ЦК України, ФОП ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сумі 365725,18 грн.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 зазначив, що у нього відсутня заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, позаяк розрахунок заборгованості є необґрунтованим, а нарахування орендної плати за період з лютого по квітень 2018 року є неправомірним, оскільки ОСОБА_3 у цей період знаходився на стаціонарному лікуванні. ОСОБА_3 стверджував, що він сплатив на виконання цього договору грошові кошти у сумі 461004,30 грн, що свідчить про повне виконання суборендарем зобов'язань за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16. Також відповідач вказував, що позивач не мав права утримувати заборгованість за договором за рахунок внесеної попередньо орендної плати, позаяк усупереч вимогам п. 3.5 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 ФОП ОСОБА_1 не повідомила про це у письмовій формі.

У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" (далі - ТОВ "Діамед-1") (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №29/01, за умовами якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування на умовах оренди нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на строк два роки і 364 дні (а. с. 152-155).

Сторони договору оренди від 29 січня 2016 року №29/01 погодили, що орендар ФОП ОСОБА_1 має право без отримання письмового дозволу орендодавця ТОВ "Діамед-1" передати об'єкт оренди в суборенду будь-яким треті особам.

18 липня 2016 року ФОП ОСОБА_1 (орендар) та ФОП ОСОБА_3 (суборендар) уклали договір суборенди нерухомого майна №18/07/16, згідно з п. п. 1.1, 1.1.2 якого орендар передав, а суборендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 67-73, 74).

На підставі укладеного договору від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сторін відповідно до ст. 11 ЦК України виникли взаємні права та обов'язки з суборенди нерухомого майна. Зважаючи на те, що договір суборенди нежитлового приміщення був укладений між фізичними особами - підприємцями, до спірних правовідносин, окрім норм цивільного законодавства, підлягають застосуванню також і норми господарського законодавства.

Згідно з п. 2.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, строк суборенди встановлено з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення і до 18 липня 2017 року.

За приписами ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Ст. 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, зі змісту ст. ст. 759, 763 і 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Разом з цим згідно з п. п. 2.3. та 3.6. договору суборенди по закінченню терміну суборенди суборендар зобов'язується звільнити приміщення та повернути його орендарю за актом прийому-передачі не пізніше останнього дня терміну користування, якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору між сторонами не підписана угода про продовження дії цього договору. У випадку непідписання вищезгаданого акту з вини суборендаря в дію вступає п. 3.6. та 6.4.5. договору. У випадку прострочення терміну повернення приміщення (незалежно від підстав припинення договору), суборендар сплачує орендарю орендну плату у подвійному розмірі за весь строк фактичного користування приміщенням з перевищенням встановленого терміну, а також сплачує встановлені штрафні санкції.

Кінцевою датою фактичного користування приміщенням вважається дата підписання орендарем акта прийому-передачі приміщення.

Зважаючи на те, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження повернення майна з суборенди після закінчення строку, обумовленого у п. 2.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, підписання сторонами акта повернення майна чи доказів вчинення будь-яких дій щодо спонукання позивача прийняти майно з суборенди, суд дійшов висновку, що договір суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 не припинився у визначеному порядку, і що саме відповідач, як суборендар приміщення, є відповідальним за орендоване майно протягом терміну дії договору, несе тягар утримання орендованого приміщення та зобов'язаний згідно прийнятих на себе зобов'язань сплачувати визначені договором платежі за весь час фактичного знаходження майна в суборенді (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2018 року у справі №910/6737/16).

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав той факт, що він користувався нежитловим приміщенням загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до 18 квітня 2018 року, тобто дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3

За приписами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 5 ст. 762 ЦК України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2. та 3.8. договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 орендна плата сплачується суборендарем у розмірі 25000,00 грн без ПДВ за місяць. Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності суборендаря. Після підписання договору сторонами та сплати суборендарем коштів за перший та останній місяць суборендар протягом чотирьох місяців сплачує орендну плату у розмірі 20000,00 грн, після чого оренда буде збільшена до 25000,00 грн на місяць.

Орендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць. Суборендар окремо від орендної плати відшкодовує орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вартість міжнародних та міжміських телефонних розмов, абонплату за телефон.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Матеріалами справи засвідчується, що ФОП ОСОБА_3 систематично не виконував взяті на себе за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 зобов'язання щодо сплати у повному обсязі орендної плати та комунальних послуг.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Згідно з п 7.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у разі прострочення суборендарем сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов'язань, а також пеню за кожен день прострочення.

У зв'язку з неналежним виконанням ФОП ОСОБА_3 зобов'язань за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 позивачем нараховано пеню у сумі 228476,16 грн (а. с. 79-112, 175).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Також можливість зменшення штрафних санкцій передбачено ст. 233 ГК України. Так, нормою цієї статті встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов'язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2018 року у справі №467/1346/15-ц).

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Зважаючи на те, що відповідач не працевлаштований, ураховуючи ступінь виконання ним зобов'язання за договором суборенди, стан здоров'я ОСОБА_3, ураховуючи те, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов'язання, а не перетворюватись на непомірний тягар для нього, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір пені до 20000,00 грн.

У розрахунку заборгованості за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 ФОП ОСОБА_1 вказано, що орендна плата за увесь період користування ФОП ОСОБА_3 нежитловим приміщенням загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 540175,23 грн. Проте указана сума нарахована неправильно, позаяк усупереч умовам договору заявлена до стягнення щомісячна орендна плата, починаючи з 18 січня 2017 року, перевищує 25000,00 грн (натомість ФОП ОСОБА_1, починаючи з 18 січня 2017 року, здійснює нарахування щомісячної орендної плати з урахуванням індексації за наростаючим підсумком, а також окремо здійснює нарахування втрат від інфляції.).

Отже, розмір орендної плати повинен становити 505000,00 грн (25000,00 грн + 20000,00 грн + 20000,00 грн + 20000,00 грн + 20000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн + 25000,00 грн = 505000,00 грн).

Втрати від інфляції у сумі 4834,55 грн правомірно, відповідно до п. 3.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, були нараховані ФОП ОСОБА_1 Також нею обґрунтовано, згідно з п. 3.8 договору, заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за користування електричною енергією у сумі 27290,80 грн.

Щодо відшкодування за рахунок відповідача земельного податку у сумі 26563,18 грн, то суд вважає такі вимоги ФОП ОСОБА_1 безпідставними, позаяк умовами договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 не передбачено обов'язок суборендаря сплачувати орендареві відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку. Також між сторонами справи не укладався окремий договір, яким би визначався розмір, порядок та строки відшкодування витрат орендаря зі сплати земельного податку.

Положеннями ст. 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки.

Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою (ст. 797 ЦК України).

Однак суд вважає, що указані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже вони регулюють відносини щодо найму окремо розташованих цілісних об'єктів оренди (будівлі, окремі споруди), розташованих на пов'язаній саме з такими об'єктами земельній ділянці повністю одному орендарю, в той час, як орендоване відповідачем приміщення становить лише частину будівлі торговельного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (такий висновок узгоджується з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2018 року у справі №910/21076/17).

Таким чином, загальна сума заборгованості ФОП ОСОБА_3 за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, яка підлягала стягненню з нього, становить 95510,53 грн (505000,00 грн (орендна плата) + 4834,55 грн (втрати від інфляції) + 27290,80 грн (заборгованість за користування електричною енергією) + 20000,00 грн (пеня) - 461614,82 грн (кошти, які були сплачені ФОП ОСОБА_3.) = 95510,53 грн).

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

З аналізу наведених законодавчих норм, а також норм ст. ст. 598-609 ЦК України вбачається, що однією з особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, зобов'язання за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 після внесення до державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 не припинились, а залишаються за ним як за фізичною особою.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сумі 95510,53 грн.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Відповідно до абз. 4 п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Відтак, з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у сумі 3039,87 грн ((505000,00 грн + 4834,55 грн + 27290,00 грн + 228476,16 грн - 461614,82 грн) / (540175,20 грн + 4834,55 грн + 27290,00 грн + 26563,18 грн + 228476,16 грн - 461614,80 грн) х 3657,25 грн = 3039,87 грн).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 51, 52, 526, 530, 549-552, 610, 611, 612, 625, 759-763, 765, 774, 793-797 ЦК України, ст. ст. 216-221, 230-233, 283-286, 291 Господарського кодексу України, ст. ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сумі 95510 (дев'яносто п'ять тисяч п'ятсот десять) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) судовий збір у сумі 3039 (три тисячі тридцять дев'ять) гривень 87 (вісімдесят сім) копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2019 року