ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Чернівці

провадження № 718/944/18

справа 22-ц/822/471/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (головуючий в першій інстанції Масюк Л.О.)

встановив :

В квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала наступними обставинами. ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу вони з чоловіком збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , що належав останньому на праві власності. Вказує, що вона своєчасно прийняла спадкове майно після смерті чоловіка, а тому їй на праві власності належить житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . У даному будинку крім неї та членів її сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , зареєстрована також її колишня невістка ОСОБА_3 , відповідачка по справі, яка в даному господарстві не проживає з 2016 року, з часу розірвання шлюбу з сином позивачки ОСОБА_4

ОСОБА_2 зазначає, що відповідачка будь-які витрати по утриманню будинку, сплаті комунальних послуг не несе, добровільно знятись з реєстрації не бажає, а тому просить суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що розташований по АДРЕСА_1 .

Просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2019 року та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що після розірвання шлюбу, відповідачка з 2016 року не проживає та не користується спірною житловою площею, підтвердила що проживає по іншій адресі в цьому ж селі, але бажає залишити за собою реєстрацію для можливості навідувати дорослих дітей.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належав житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 22 квітня 1988 року.

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №50346127 Кіцманською державною нотаріальною конторою 19.12.2017р. зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Брусницької сільської ради до складу сім`ї ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 входять: син ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 , колишня невістка ОСОБА_3

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 03.03.2016р.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 19.02.2018р. комісії в складі депутата сільської ради Лакусти М.В., сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , члена виконкому сільської ради ОСОБА_11 , встановлено, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 за словами сусідів не проживає близько двох років.

В матеріалах справи наявна копія паспорту громадянина України для виїзду закордон серії НОМЕР_2 з візами Грецької Республіки та печатками про в`їзд та виїзд ОСОБА_12 з території України протягом 2013-2017р. .

В матеріалах справи міститься також Довідка про працевлаштування ОСОБА_12 на підприємстві з надання послуг харчування в м. Істмії (Грецька Республіка) з 2013 року та Довідка про працевлаштування ОСОБА_12 у рибній таверні під назвою «Кавос» у Кінетті (Грецька Республіка), з 27.10.2007р.

Судом встановлено, що з моменту повернення відповідачки ОСОБА_3 на України, а саме з 2016 року, остання неодноразово зверталась до позивачки, виконавчого комітету сільської ради та Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області із проханням про усунення перешкод в доступі до житлового будинку, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами та показами свідка голови Брусницької сільської ради ОСОБА_13 , який підтвердив, що ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає більше року, та дійсно неодноразово зверталась із заявами про те, що їй чинять перешкоди у доступі до господарства.

23.02.2017р. комісією в складі депутатів сільської ради ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , соціального працівника ОСОБА_16 , члена виконкому ОСОБА_11 , складено акт про те, що ОСОБА_3 приймала участь у будівництві господарських споруд та кухні в господарстві ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Апеляційний суд з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивачки, набула право на проживання у спірному будинку як член її сім`ї і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК УРСР. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Доводи апелянта, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2016 року без поважних причин, отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування будинком, є безпідставними та спростовуються встановленими судом обставинами. Зокрема, судом встановлено, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2016 року з поважних причин, іншого місця проживання та реєстрації не має. Тимчасово проживає в іншому будинку в цьому ж селі, оскільки позивач та її колишній чоловік чинять їй перешкоди у користуванні будинком, в якому проживала близько 20-ти років, неодноразово зверталась в сільську раду та правоохоронні органи із заявами про не надання доступу до житлового будинку, в якому залишилися її речі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_7 про вселення та визнання права на частку будівельних матеріалів в спільно створеному майні, що свідчить про те, що вона не втратила інтересу до спірного житлового будинку.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідачка ОСОБА_3 не втратила інтерес до спірного будинку, не проживає в ньому з поважних причин, позивач ОСОБА_2 чинить останній перешкоди у доступі до господарства, зважаючи, що ОСОБА_3 зареєстрована у вказаному господарстві з законних підстав, висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови 27 червня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

Вірно з оригіналом :