Провадження №2/523/565/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якій просила:

1.постановити судове рішення про поділ спільної сумісної квартири АДРЕСА_4 , визнавши за ОСОБА_1 , право власності на 31/50 частин цієї квартири, а за відповідачем ОСОБА_2 - право власності на 29/50 частин цієї квартири.

2.встановити порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_4, наступним чином:

виділити ОСОБА_1 , у користування кімнату площею 17,1 кв.м;

виділити ОСОБА_2 у користування кімнату площею 10,3 кв.м.

В загальному користуванні залишити кухню - 5,8 кв.м, коридор - 5,6 кв.м, ванну кімнату - 2,1 кв.м, туалет -1,1 кв.м, вбудовану шафу -1,1 кв.м.

3.стягнути з відповідача суму сплаченого збору та витрати за надану правову допомогу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 24 лютого 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.01.2016р. розірвано.

За час шлюбу сторонами придбана квартира АДРЕСА_4 . Договір купівлі-продажу від 27.12.2014р. укладений на ім`я відповідача та посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М.

Позивачка вважає, що відповідно до ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, є дві правові підстави для збільшення належної їй частки спірної квартири з огляду на наступне.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати з позивачкою. Відповідач ОСОБА_2 матеріальну допомогу після розірвання шлюбу на утримання сина не надає, у зв`язку із чим 03.11.2017р. Суворовський районний суд м. Одеси видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку. Іншого нерухомого майна у власності позивачка не має. Враховуючи зазначену обставину, позивачка вважає, що при поділі спірної квартири її частка може бути збільшена до 31/50 частини, тобто на 3,4 кв.м, а частку відповідача просила зменшити до 29/50 часток.

10.10.2018р. від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимоги, а саме просить суд постановити рішення про поділ спільної сумісної квартири АДРЕСА_4 , визнавши за ОСОБА_1 , право власності на 58/100 частин цієї квартири, а за відповідачем ОСОБА_2 - право власності на 42/100 частин цієї квартири».

Свої вимоги обґрунтувує тим, що Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року витребувано з Четвертої одеської державної нотаріальної контори засвідчену належним копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , який укладений ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори від 27.12.2014 року, реєстровий №5-2290, а також копію технічного паспорту квартири, який надавався продавцем квартири при посвідченні цього договору купівлі-продажу.

05.09.2018р. інженер з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_4 надала позивачці висновок, згідно якого можливо виділити позивачці у користування кімнату площею 17,1 кв.м., а ОСОБА_2. - 10,3 кв.м, інші приміщення залишити в спільній сумісній власності. При цьому спеціалістом зазначено, що у випадку виділення судом у користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 17,1 кв.м, а ОСОБА_2 - житлової кімнати площею 10,3 кв.м, та залишення інших приміщень в їх спільній власності (коридору площею 5,6 кв.м, кухні площею 5,8 икв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, вбиральні площею 1,1 кв.м, вбудованої шафи площею 1,5 кв.м) частки власності будуть змінені та складатимуть у ОСОБА_1 58/100 часток квартири або 25,15 кв.м, а у ОСОБА_2 . - 42/100 часток квартири або 18,35 кв.м. Дані обставини є підставою для уточнення позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні ОСОБА_8 позовні вимоги визнав частково, не заперечував про поділ спільного майна подружжя, а саме вищевказаної квартири порівно (по Ѕ частині кожному), стосовно задоволення вимоги про встановлення порядку користування квартирою заперечував.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що 24 лютого 2006 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 шлюб, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.01.2016р. розірвано (а.с.8).

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).

Під час шлюбу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_4 . Договір купівлі-продажу від 27.12.2014р. укладений на ім`я відповідача та посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. (а.с.58), підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно (а.с.59), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.10.2017р. № 99054782 (а.с.11). Вартість цієї квартири згідно договору купівлі-продажу становить 299 517 грн. Згідно технічного паспорту спірна квартира є двокімнатною, житловою площею 27,4 кв.м, у тому числі 1 -а кімната - 17,1 кв.м, 2-а кімната - 10,3 кв.м, кухня - 5,8 кв.м, коридор - 5,6 кв.м, ванна кімната - 2,1 кв.м, туалет -1,1 кв.м, вбудована шафа -1,1 кв.м.

Позивачка разом з сином ОСОБА_9 проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_8 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 1205 (а.с.10). Власником вищевказаної квартири є матір позивачки.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки квартира набута під час шлюбу вона є спільною власністю сторін по справі, докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток.

Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відступу від рівності частин подружжя на спільне майно, тому вважає за можливе виділити кожному з подружжя по 1/2 частики квартири АДРЕСА_4 .

Стосовно вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ч. 1, 3, 4 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Отже, для того, щоб встановити порядок користування квартирою співвласники мають право укласти договір, в якому виділити у користування окремі кімнати та розподілити між собою права та обов`язки. У випадку, коли співвласники не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, існує можливість звернутися з відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд звертає увагу на те, що позивачкою та її представником не заявлялося клопотання про проведення експертизи про проведення експертизи для встановлення варіантів виділення у користування житлових приміщень. Однак, 28.01.2019р. від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення експертизи. Ухвалою суду від 16.04.2019р. встановлено, що клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи не підлягає задоволенню, так як заявлено підчас розгляду справи по суті в порушення ст.197 ЦПК України, тому у задоволенні клопотання було відмовлено.

В матеріалах справи міститься висновок спеціаліста складений ФОП ОСОБА_11 вих.№16 від 05.09.2018р., згідно з яким пропонується наступний варіант виділення і користування, а саме: у користування ОСОБА_1 - житлову кімнату 1 площею 17,1 кв.м, а ОСОБА_2 - житлову кімнату 2 площею 10,3 кв.м, оскільки кімнати мають окремі входи. Суд не приймає до уваги вищевказаний виновок так, як висновок не визнано стороною у судовому засіданні та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачкою та її представником не надано доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що вказує про відсутність спору про право. Твердження позивачки не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи. Отже, відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004усправі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністюзмагальні документ, що стосуються правта свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При таких обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиною третьою вищевказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з наданої квитанції № 7 від 28.11.2017 року (а.с. 1) позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір у розмірі 2497 грн., (за дві вимоги: майнового (у розмірі 1857 грн.) та немайнового характеру (у розмірі 640 грн.)). Тому підлягає відшкодуванню судовий збір на користь позивача у розмірі 1857 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того згідно п.47 Пленуму, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 48 Пленуму встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано належних доказів підтвердження витрат на правову допомогу, тому позовна вимога про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наступним чином:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_4 .

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1857 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення та підписання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 19.04.2019 р.

Суддя: Аліна С.С.