ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4057/19 Справа № 214/1302/17 Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/1302/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 18 грудня 2018 року, яке ухвалено суддею Хомініч С.В. о 12 годині 48 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 27 вересня 2011 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 18 000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 14.11.2016 року, утворилась заборгованість у розмірі 38 707,86 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 просила суд застосувати позовну давність до вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитом.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 18 грудня 2018 рокупозовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.09.2011 року, що виникла станом на 14.11.2016 року, в розмірі 34 686,60 грн., яка складається із наступного: 14 643,51 грн. заборгованість за кредитом, 7 226,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 12 816, 58 грн. - заборгованість за пенею, а також судові витрати у розмірі 1 440,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що позивачем не надано первинної бухгалтерської документації на підтвердження заявлених позовних вимог, а суд першої інстанції, всупереч вимогам ЦПК України, фактично спонукав представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявити клопотання про витребування доказів. При цьому, на думку відповідача, надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» докази не підтверджують заявлених позовних вимог, оскільки в наданій Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вочевидь стоїть підпис не ОСОБА_1 та з наданих документів неможливо встановити строк дії картки і визначитися з тим, чи не закінчився строк позовної давності.

Крім того, відповідач зазначає, що розмір стягнутої судом пені є незрозумілим та навіть не відповідає дійсному розрахунку позивача, а зважаючи на вимоги ст. 258 ЦК України пеня у період до 14.11.2016 року взагалі не може бути стягнута, тоді як суд дійшов висновку про стягнення пені за період з 14.11.2016 року по 14.01.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 18 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,3% на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладено шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, згідно зі змістом якої остання погодилася, що вказана Заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

Відповідач свої зобовязання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконувала, в результаті чого, станом на 14.11.2016 року, утворилась заборгованість в розмірі 38 707,86 грн., яка складається із наступного: 14 643,51 грн. заборгованість за кредитом, 7 226,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 14 518,39 грн. - заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1 819,42 грн. штрафу (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотках, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення, а також нарахування та стягнення пені в межах спеціальної річної позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем ОСОБА_1

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за порушення умов договору у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1 819,42 грн. (процентна складова), посилаючись на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме, порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотках та пені, не оскаржуючи відмову в задоволенні вимог про стягнення штрафів, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 34 686,60 грн., яка складається із наступного: 14 643,51 грн. заборгованість за кредитом, 7 226,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 12 816,58 грн. - заборгованість за пенею, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 зверталася до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, а тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, порядком та розміром нарахування процентів.

Відомостей про те, що ОСОБА_1 приєднується до даних Умов і Правил надання банківських послуг не у повному обсязі послуг, які надає банк по даним Умовам та Правилам надання банківських послуг, анкета-заява не містить.

Згідно наданих позивачем доказів, 16.07.2013 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку «GOLD 55+» №5457****9903 (а.с. 10) зі строком дії по березень 2017 року.

В матеріалах справи міститься виписка за період з 16 липня 2013 року по жовтень 2018 року за рахунком ОСОБА_1 (а.с. 123 128), з якої вбачаються операції за карткою №5457****9903, зокрема, зняття готівкових коштів, оплата товарів у магазинах, поповнення карткового рахунку.

Виписки по особовому рахунку боржника, відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами і доводи апеляційної скарги про те, що первинні бухгалтерські документи судом першої інстанції не досліджувалися є необґрунтованими та спростовуються матеріалами спарви і висновками суду по їх оцінці.

Отже, факт укладення кредитного договору з відповідачем шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, є доведеним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 27.09.2011 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Оскільки, ОСОБА_1 не виконала свої зобов'язання по сплаті кредиту належним чином, то вона повинна нести цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов'язання, так як в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1, своїм підписом підтвердила запропоновані їй умови надання банківських послуг, у том числі й умови кредитування АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. У разі виникнення прострочених зобовязань за кредитом згідно пункту 2.1.1.12.2.1. клієнт сплачує банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно пункту 2.1.1.12.6.1 «Умов та Правил надання банківських послуг» на суму від 100 грн, клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку ОСОБА_2 Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчується із закінченням строку дії кредитної картки березень 2017 року, то у банка наявні правові підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, по березень 2017 року включно, а тому заборгованість з тілом кредиту та відсотками, визначена станом на 14 листопада 2016 року підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», і її розмір в апеляційній скарзі відповідачем не спростовано.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач надала заяву в якій просила застосувати позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В той же час пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов'язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов'язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

В матеріалах справи наявна довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якій зазначено, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 27.09.2011 року, отримала картку "GOLD 55+" №5457****9903, зі строком дії по березень 2017 року.

Оскільки строк дії картки закінчується в березні 2017 року, і з позовом до суду банк звернувся у березні 2017 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трирічний строк на звернення з позовом не пропущено.

Разом з тим, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

В порушення вищевикладеного, позивач нарахував пеню за весь період заборгованості у розмірі 14 518,39 грн., що є невірним, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням до суду, тобто з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року, а не за період часу з 14.11.2016 року по 14.01.2017 року, як помилково вважав суд першої інстанції і доводи апеляційної скарги в цій частині є цілком прийнятними та обґрунтованими.

Зважаючи на те, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета та меж позовних вимог, поставивши перед судом питання про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 14 листопада 2016 року, колегія суддів дійшла висновку про наявності у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як у кредитора, права на стягнення заборгованості за пенею у період з 01 березня 2016 року по 14 листопада 2016 року, розмір якої згідно розрахунку позивача складає 11 443,26 грн. і цей розмір відповідачем в апеляційній скарзі не спростовується.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині розміру стягнутої пені, у звязку з чим змінює рішення суду й у частині загального розміру заборгованості, який стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 18 грудня 2018 року в частині розміру пені, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», змінити, зменшивши цей розмірі з 12 816,58 грн. до 11 443 (одинадцяти тисяч чотириста сорок три) гривень 26 (двадцять шість) копійки.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 18 грудня 2018 року в частині загального розміру заборгованості за кредитом, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» змінити, зменшивши цей розмірі з 34 686,60 грн. до 33 313 (тридцять три тисячі триста тринадцять) гривень 31 (тридцять одна) копійки.

В іншій частині рішення суд залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: