ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/3459/17

Провадження № 22ц/818/425/19

16 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 червня 2018 року (суддя Семіряд І.В.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на частку майна,

встановив:

В березні 2017 ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що 30.12.2013 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 900 000 гривень зі строком повернення до 30.01.2014 року.

Рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 01.04.2013 року за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно. З 18.11.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Вищевказаний договір позики був підписаний без повідомлення ОСОБА_1, яка згоди на укладання будь-яких договорів ОСОБА_2 не надавала. Грошові кошти до сімейного бюджету не надходили, на потреби сім'ї не витрачались.

Договір позики від 30.12.2013 року виходить за межі дрібного побутового, тому необхідно було попередньо отримати письмову згоду дружини позичальника, чого зроблено не було.

Під час розгляду в Дзержинському районному суді міста Харкова справи про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1 стало відомо про укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 низки договорів, про існування яких позивачці також не було відомо, зокрема: договору застави майнових прав від 30.12.2013 року, угоди про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 року, додаткової угоди від 30.12.2013 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року), додаткової угоди від 20.10.2014 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року).

Із долучених до справи копій остаточної додаткової угоди від 15.08.2014 року до договору позики від 30.12.2013 року та похідних від нього договору застави майнових прав від 30.12.2013 року, угоди про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 року, додаткової угоди від 30.12.2013 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року); копії заяви ОСОБА_2 про вихід зі складу сторін договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року); копії додаткової угоди від 20.10.2014 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) вбачається, що ОСОБА_2 передав майнові права на належну йому частку в зазначеному договорі в розмірі 13951142,12 гривень ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1, враховуючи формування частки ОСОБА_2 у договорі про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) за час спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вважає, що частка ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати недійсними договір застави майнових прав від 30.12.2013 року; угоду про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 року; додаткову угоду від 30.12.2013 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року); додаткову угоду від 20.10.2014 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) та визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на частку ОСОБА_2 у договорі про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) в розмірі 13951142,12 гривень.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явились.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що для укладення оскаржуваних правочинів була необхідна письмова згода позивача. Суд не встановив походження грошових коштів, за рахунок яких було здійснено придбання частки у спільній діяльності. Посилається на ті обставини, які вона вказувала при зверненні до суду із позовною заявою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що на момент укладення договору про спільну діяльність ОСОБА_2 не перебував у шлюбі з позивачкою. Відповідач знаходився у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. До того ж рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 01.04.2013 року про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю скасовано. Вказує, що відсутність письмової згоди іншого з подружжя на укладення правочину щодо розпорядження майном не є підставою для визнання цього правочину недійсним. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договору про спільну діяльність, у тому числі, редакції від 01.02.2005 року ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 не перебував; жодних доказів, які б свідчили про те, що зазначене в оскаржуваних позивачем ОСОБА_1 угодах майно, є спільною сумісною власністю подружжя, позивачем не надано. Крім того, частка відповідача ОСОБА_2 у спільній діяльності не може бути об'єктом поділу між подружжям, оскільки такі майнові права належать останньому як суб'єкту господарювання, а не як громадянину.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 21.03.1992 року по 31.01.2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 ( том 1 а.с. 62-63, 176 ).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.11.2011 року (том 1 а.с.а.с. 48, 51, 60-61 ).

Рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 01.04.2013 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_6 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.08.2017 року, зазначена заява ОСОБА_1 ухвалою суду залишена без розгляду (том 1 а.с. 52-53, 106-108 ).

30.12.2013 року між співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 900 000 грн. зі строком погашення до 30.01.2014 року (а.с. 16-17 ).

30.12.2013 року між співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір застави майнових прав, відповідно до умов якого в забезпечення своєчасного і належного виконання Заставодавцем (ОСОБА_2) зобов'язань щодо повернення отриманих згідно з Договором позики коштів Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає у заставу належні Заставодавцю майнові права на вклад, належний Заставодавцеві відповідно до Договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) у розмірі 13 951 142,12 грн., що становить 58,01% (том 1 а.с. 195-196 ).

30.12.2013 року між співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Угоду про задоволення вимог заставодержателя, відповідно до якої Заставодавець (ОСОБА_2) передав, а Заставодержатель (ОСОБА_3.) прийняла усі майнові права, що є Предметом застави, а саме майнові права на частину вкладу, належного Заставодавцеві відповідно до Договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року), у розмірі 13 951 142,12 грн., що становить 58,01% (том 1 а.с. 193-194 ).

Згідно з п. 3 вказаної Угоди, остання вступає в силу з дня наступного за останнім днем, передбаченим Договором позики для повернення суми позики відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 6 вказаної Угоди, з моменту набуття чинності цією угодою :

- заставодавець вибуває з відповідної частини правовідносин у межах Договору про спільну діяльність (п. 6.1. Угоди);

- заставодержатель заміщає Заставодавця у відповідній частині правовідносин у межах Договору про спільну Діяльність (п. 6.2. Угоди).

15.08.2014 року співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали остаточну Додаткову угоду до Договору Позики від 30.12.2013 року та похідних від нього Договору застави майнових прав від 30.12.2013 року, Угоди про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 року та Додаткової угоди від 30.12.2013 року до Договору про спільну діяльність у формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року), якою змінено строк виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів за Договором позики, а саме - до 06.09.2014 року (том 1 а.с. 190 ).

20.10.2014 року співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали Додаткову угоду до Договору про спільну діяльність у формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01 лютого 2005 року) (том 1 а.с. 18-19, 20-29, 114-124, 151-157 ).

Відповідно до умов цієї Додаткової угоди до складу учасників спільної діяльності було прийнято ОСОБА_3, частка в спільній діяльності - 58,01%, що відповідає 13 951 142,12 грн. Частка ОСОБА_2 - 0,00%. (том 1 а.с. 191-192 ).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі 638/11094/15-ц від 01.03.2016 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору позики від 30.12.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним - відмовлено у зв'язку з безпідставністю позовних вимог (том 1 а.с. 182-189 ).

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Договір застави майна (майнових прав), що є у спільній власності, укладається за згодою всіх співвласників такого майна (статті 369 та 578 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України, ст. 6 Закону України "Про заставу"). Якщо майно, яке пропонується в заставу, буде оформлено на одного із співвласників з огляду на відповідний документ, зокрема на одного із подружжя, то на укладення договору застави має бути отримана згода іншого співвласника (це правило стосується випадків, коли майно належить особам на праві спільної сумісної власності - ст. 368 Цивільного кодексу України).

Отже, договір застави може бути укладено без згоди іншого з подружжя, у разі якщо майно належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності відповідно до ст. 57 СК України.

За договором застави майнових прав, укладеним 30.12.2013 року між відповідачами в забезпечення своєчасного і належного виконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо повернення запозичених коштів, останній передав Заставодавцю майнові права на вклад, належний йому відповідно до Договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) у розмірі 13 951 142,12 грн., що становить 58,01% (том 1 а.с. 195-196 ).

Зважаючи на те, що вказані майнові права були набуті ОСОБА_2 та належали йому до укладення шлюбу з позивачкою, вони є його особистою власністю, якою він розпорядився у відповідності до ст.319 ЦК України на власний розсуд, передавши її у заставу.

Доводи ОСОБА_1 про спільне проживання з ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, спростовуються матеріалами справи, а саме рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.08.2017 року, яким рішення суду першої інстанції про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу було скасовано.

Отже, отримання згоди ОСОБА_1 на укладення вказаного договору не вимагалося.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року, яка відповідно до приписів ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Доказів на підтвердження того, що задоволення вимог іпотекодержателя за угодою про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 року відбулось за рахунок майна, набутого спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна, позивачем не надано.

Не підлягають задоволенню і вимоги щодо визнання недійсними додаткової угоди від 30.12.2013 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) та додаткової угоди від 20.10.2014 року до договору про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) та визнання за ОСОБА_1 права власності на частку ОСОБА_2 у договорі про спільну діяльність в формі простого товариства від 18.03.2004 року (в редакції від 01.02.2005 року) в розмірі 13951142,12 гривень.

Відповідно до положень ст. 1132 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно ч. 1 ст. 1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Кредитор учасника договору простого товариства має право пред'явити вимогу про виділ частки учасника у спільному майні відповідно до положень ст. 1140 ЦК України.

Таким чином, визнання права на частку (майнові права) у такій спільній діяльності не є належним способом захисту.

У разі, якщо особа вважає, що учасник спільної діяльності у формі простого товариства не виконав своїх зобов'язань перед нею, вона має право пред'явити позов до такої особи і отримати відшкодування за порушення своїх прав у тому числі за рахунок майна, належного такій особі (боржнику) у спільній частковій власності.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко