П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 241/693/17

Номер провадження 22-ц/804/1960/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Гаврилової Г.Л., Кочегарової Л.М.,

секретар - Єфремова О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник малолітньої ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4

на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2019 року, у складі судді Демочко Д.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник малолітньої ОСОБА_3 ,

третя особа: служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В с т а н о в и в:

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , в якому просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В мотивування позову зазначив, що позивач є власником вказаного будинку, в якому зареєстровані він та його малолітня онука ОСОБА_2 . Відповідач проживала у будинку разом із батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - сином позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . З червня 2014 року ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_2 виїхали з даного будинку, по теперішній час не проживають, однак онука ОСОБА_2 залишилась в ньому зареєстрованою.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє за договором представник ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зокрема зазначили, що з червня 2014 року неповнолітня ОСОБА_2 проживає у місті Маріуполі разом із матір`ю ОСОБА_3 , яка зареєстрована у АДРЕСА_2 , та останній належить на праві власності ? частина вказаної квартири. Перешкод у реєстрації неповнолітньої ОСОБА_2 за місцем проживання її матері не має, оскільки згоди іншого співвласника на реєстрацію неповнолітньої дитини за місцем проживання батьків не вимагається.

Вказує, що не приведення матір`ю дитини даних про її фактичне місце проживання у відповідність до положень Правил реєстрації місця проживання та ч.4 ст.29 ЦК України порушує права позивача як власника житла на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Вважають, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено ст.72 ЖК України, ст.ст.321, 383, 391, ч.2 ст.405 ЦК України.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України ОСОБА_3 законним представником малолітньої доньки ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду подано відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, в рішенні враховано висновки щодо застосування норм сімейного, цивільного і житлового законодавства, викладені у постановах Верховного Суду, Конвенції з прав дитини, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства». Причини не проживання онучки позивача ОСОБА_2 в його будинку обумовлені поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування наданого її батьком житла.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.151, 152). Третя особа надала до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника (а.с.155).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, заперечення законного представника малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до поквартирної картки у даному будинку зареєстровані: голова родини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Виконавчим комітетом Іллічівської сільської ради Першотравневого району Донецької області 14 квітня 2017 року, ОСОБА_5 , син позивача ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно акту № 106 від 16.05.2017 року обстеження житлового будинку, складеного комісією у складі секретаря сільської ради Волкової О.С., секретаря виконкому Плечистової О.С., депутата сільської ради Тохтамиш О.В., будинок АДРЕСА_1 на момент обстеження був зачинений, на вигляд спорожнілий, зі слів сусідів господар будинку ОСОБА_1 за даною адресою фактично не проживає. Малолітня онука ОСОБА_2 , 2009 року народження, також на момент обстеження у будинку не проживає, дитина і її матір за місцем реєстрації не проживають, оскільки ОСОБА_1 неодноразово виганяв їх із будинку, влаштовував сімейні сварки, в ході яких доводилося звертатися в міліцію. Зі слів сусідів ОСОБА_3 вела домашнє господарство, була доброзичлива і неконфліктна. Спиртне не вживала, дитина була доглянута, в будинку були створені ідеальні умови для проживання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в будинку АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою малолітня ОСОБА_2 , яка була зареєстрована в будинку як онука власника, і яка в контексті ст.64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вона, як дитина сина власника спірного будинку, має право на користування ним, однак в силу свого малолітства змушена була висилитись у зв`язку із виселенням її матері, з якою вона проживає.

Факт непроживання малолітньої у спірному будинку з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, оскільки ОСОБА_2 до теперішнього часу повноліття не досягла, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її непроживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вона не може самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не може не погодитись, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї необхідно враховувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з пояснень позивача та представника малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 з часу народження проживала в належному позивачу спірному будинку разом з батьками, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , була вселена в будинок зі згоди ОСОБА_1 , та користувалась будинком нарівні з останнім до червня 2014 року.

Позивач та представник відповідача також підтвердили, що між позивачем та ОСОБА_3 після смерті батька відповідача, виникли неприязні стосунки, сварки, для вирішення яких викликались працівники поліції та органу місцевого самоврядування. Крім того, позивач наполягав на звільненні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірного будинку, який має намір продати, чим створював останнім перешкоди у проживанні в спірному житлі.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання малолітньої ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції правильно виходив з того, що факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним позивачу житлом.

ОСОБА_2 набула права користування спірним житловим будинком у встановленому законом порядку, на час розгляду справи судом не досягла віку, з якого може вільно визначати своє місце проживання, що також свідчить про поважність причин її не проживання у спірній квартирі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду № 487/631/16-ц від 03 вересня 2018 року, № 711/4431/17 від 04 липня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживає у спірному житлі більше одного року, проживає разом із матір`ю, яка повинна забезпечувати її житлом, є неспроможними, так як при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Оскільки не проживання малолітньої ОСОБА_2 у житловому будинку зумовлено поважними причинами, то суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Не є слушними і доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітня ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , суперечать вимогам сімейного законодавства та спростовуються встановленими обставинами у справі, смерть батька дитини - ОСОБА_5 не впливає на їх статус діда та онуки. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження та вселення в будинок, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються.

Неспроможні і доводи апеляційної скарги щодо можливості матір`ю дитини зареєструвати останню за місцем своєї реєстрації, оскільки правовідносини щодо реєстрації місця реєстрації не впливають на право користування житловим приміщенням та виникають з різних правовідносин.

Поняття реєстрації визначене у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вказаного закону, реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносять відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Право користування житловим приміщенням пов`язане зі вселенням особи у встановленому законом порядку до житлового приміщення та проживання в ньому. Зазначене право регулюється нормами житлового законодавства, тоді як правовідносини щодо реєстрації місця проживання регулюються нормами адміністративного законодавства.

ОСОБА_3 в суді не заперечувала про наявність у неї права власності на ? частину квартири у м . Маріуполі , яка є квартирою гостинного типу та складається з однієї кімнати, пояснив при цьому, що після виселення з будинку позивача, вона проживає за договором піднайму в іншому житловому будинку, оскільки у зв`язку з маленькою площею кімнати вселення туди з дитиною, не буде відповідати інтересам останньої.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.90). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.99).

Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги позивача та його представника не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлений 26 липня 2019 року

Судді: Т.Б.Ткаченко

Г.Л.Гаврилова

Л.М.Кочегарова