Провадження № 22ц-824/5278/19 Доповідач в суді ІІ інстанції МельникЯ.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Бондар Тетяни Миколаївни про визнання недійсним договору дарування та визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 22 вересня 2012 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 про дарування 9/100 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1, а також визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Бондар Т.М. про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на 9/100 частин цього будинку.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 вересня 2012 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким він безоплатно передав у власність відповідачці 9/100 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1. Зазначає, що на момент укладення цього договору земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок, частка якого відчужувалась, перебувала в іпотеці в АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору. Незважаючи на згоду ПАТ «Укрсоцбанк» на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору дарування, вважає, що оскільки згода на відчуження земельної ділянки банком не надавалася, то вказаний договір необхідно визнати недійсним, а також визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності за ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що під час укладення договору дарування були порушені вимоги Закону України «Про іпотеку», оскільки банком надавалася згода лише на відчуження будинку, а не земельної ділянки, і існувала заборона на його відчуження.

У свою чергу, відповідачка ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Вказує, що право власності на земельну ділянку було визнано за нею на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а банк як іпотекодержатель надавав свою згоду на відчуження частини будинку і, при цьому, окремої згоди ще і на відчуження частини земельної ділянки необхідної для її обслуговування законом не вимагається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним оскаржуваного договору дарування частини будинку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування, за умовами якого позивач безоплатно передав у власність відповідачці 9/100 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4 договору вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка належить продавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Відповідно до п. 1 договору дарувальник безоплатно передав у власність обдарованої, а обдарована прийняла у дар належні йому на праві власності 9/100 часток житлового будинку за АДРЕСА_1.

У відповідності до іпотечного договору, що укладений 18 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, іпотекодавець передав у іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту №606/33-048 від 15 червня 2007 року земельну ділянку площею 1000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Таким чином, на час укладення договору дарування 9/100 часток житлового будинку за АДРЕСА_1, в іпотеці у ПАТ «Укрсоцбанк» перебувала земельна ділянка, на якій розташовано цей будинок.

Листом №201.2-09/212 від 23 червня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом цього договору.

У зв'язку з тим, що на момент укладення спірного договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, перебувала в іпотеці у ПАТ «Укрсоцбанк», за домовленістю сторін закріпленому у п.5 цього договору, право власності на земельну ділянку обдарованого передбачалося оформити укладенням окремого договору в майбутньому. Дарувальник зобов'язався сприяти обдаровуваному у здійсненні всіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав обдарованого на земельну ділянку (а.с.11, 12).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 15 вересня 2016 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в частині дарування 9/100 частин земельної ділянки, пропорційної частці ОСОБА_4 у праві власності на спірний житловий будинок та визнано за нею право власності на 9/100 частин цієї ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до імперативних приписів ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній станом на день реєстрації Договору дарування, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що іпотекодержатель ПАТ «Укрсоцбанк» надав свою письмову згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору дарування, при цьому на час розгляду справи судовим рішенням вже визнано за відповідачкою право власності на 9/100 частин земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та, що з матеріалів справи не вбачається, які саме свої права або інтереси позивач вважає порушеними оскаржуваним правочином, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним в силу приписів ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», а також про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на 9/100 частин цього будинку як похідних вимог.

Доводи апелянта фактично повторюють доводи позовної заяви, зводяться до переоцінки доказів, суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: