ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року

м.Суми

Справа №592/9943/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/3406/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 , представника відповідача Служби автомобільних доріг України у Сумській області Бикової Римми Юріївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2016 року в складі судді Костенко В.Г., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 19 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Служби автомобільних доріг України у Сумській області та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 97450 грн грошового відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 97450 грн грошового відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, ОСОБА_3 послався на те, що його вина у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди, внаслідок чого загинув неповнолітній син позивачів не встановлена, а на час розгляду справи була чинна постанова слідчого про закриття стосовно нього кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину. Крім того, відповідач вважає безпідставними посилання позивачів на висновки експертиз, проведених у кримінальній справі. До того ж, заявник апеляційної скарги зазначив, що заявлений розмір моральної шкоди не обґрунтований позивачами та є завеликим. Також ОСОБА_3 звернув увагу на намагання позивачів притягнути його до подвійної відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди та на те, що в діях потерпілого були порушення Правил дорожнього руху, чого не врахував суд.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Служби автомобільних доріг України у Сумській області про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника відповідача Служби автомобільних доріг України в Сумській області Бикової Р.Ю. - про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що смерть неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 сталася від зіткнення з автомобілем, тобто, з джерелом підвищеної небезпеки, за кермом якого перебував відповідач ОСОБА_3 , тому суд вважав, що позивачі, як батьки померлого, мають право на відшкодування моральної шкоди саме водієм автомобіля, тому, з урахуванням характеру діяння та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), часу та зусиль, які вони витратили для організації свого подальшого життя, в тому числі і при захисті своїх інтересів, а також вимог розумності та справедливості, частково задовольнив позовні вимоги і стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь кожного позивача по 97450 грн на відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04 квітня 2009 року об 11-00 год. на автошляху «Суми-Солідарне» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та велосипедиста ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від зіткнення з автомобілем відповідача ОСОБА_5 зазнав тілесних ушкоджень, від яких помер на місці події.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_5

По факту дорожньо-транспортної пригоди слідчим СУ УМВС України в Сумській області Колодяжним В.А. стосовно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого СУ УМВС України в Сумській області Колодяжного В.А. від 17 жовтня 2012 року кримінальну справу було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2013 року постанова слідчого від 17 жовтня 2012 року про закриття кримінальної справи була скасована, а матеріали справи направлено прокурору Сумської області для відновлення досудового слідства.

Вказані обставини щодо вчинення дорожньо - транспортної пригоди підтверджуються висновками експертів за № 293 від 06 квітня 2009 року та за № 9-41 від 13 липня 2010 року про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень та причини його смерті, а також про умови, при яких можлива невідповідність вимогам правил дорожнього руху з боку відповідача, висновками комісійної судової дорожньо - технічної та автотехнічної експертизи за № 11275/1899 від 21 лютого 2014 року та за № 7141/10401/7789/14-52 від 17 вересня 2014 року про умови скоростного режиму для водія ОСОБА_3 за наявності чи відсутності відповідного дорожнього знаку та наявність певних обмежень у цьому на відрізку дороги, де сталася дорожньо - транспортна пригода, свідоцтвом про народження дитини, довідкою про причини смерті потерпілого, ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2013 року про скасування постанови слідчого щодо закриття кримінального провадження відносно відповідача (а.с. 21 - 23, 24 - 27, 28 - 29, 30 - 32, 12, 15 - 17)

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «СК «Альфа страхування» на умовах полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № ВВ/3686526, укладеного з ним 27 серпня 2008 року. Забезпеченим транспортним засобом визнано автомобіль ВАЗ 217030, яким керував відповідач, реєстраційний номер НОМЕР_1 (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - двадцять тисяч п`ятсот гривень, за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - п`ятдесят одна тисяча, франшиза - 0 грн) (а.с. 14).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2015 року у справі № 591/988/15-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування», Сумської філії ПрАТ «СК «Альфа страхування», третя особа ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, яке набрало законної сили, стягнуто з страхової компанії на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 16904,66 грн в якості понесених матеріальних витрат та 2550 грн в якості відшкодування моральної шкоди, а також стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» на користь ОСОБА_2 2550 грн в якості відшкодування моральної шкоди (а.с. 34 - 37).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 йдеться про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Пунктами 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв`язку зі смертю їх неповнолітнього сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки позивачі Зябки зазнали душевних страждань, тому саме відповідач ОСОБА_3 , як особа, яка керувала автомобілем ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто джерелом підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду батькам загиблого незалежно від наявності його вини.

Отже, ураховуючи вказані норми права та встановлені в справі обставини, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача в скоєнні дорожньо - транспортної пригоди на даний час не встановлена. При цьому, колегія суддів враховує і обставини того, що матеріали справи не містять доказів того, що дана дорожньо - транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу загиблого ОСОБА_5

Крім того, не знайшло свого підтвердження посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що на час розгляду даної справи була чинна постанова слідчого від 17 жовтня 2012 року про закриття кримінального провадження, оскільки ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2013 року вказану постанову було скасовано, а матеріали справи направлено прокурору Сумської області для відновлення досудового слідства, яке за повідомленням учасників справи триває і на даний час.

Твердження позивача про безпідставне посилання позивачів на висновки проведених експертиз не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки із доданих до позовної заяви експертних висновків підтверджуються обставини того, що 04 квітня 2009 року об 11-00 год. на автошляху «Суми-Солідарне» мала місце дорожньо - транспортна пригода, яка сталася за участю ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та велосипедиста ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер на місці події від зіткнення з автомобілем відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений розмір моральної шкоди не обґрунтований позивачами та є завеликим, також не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки, визначаючи розмір моральної шкоди, суд з огляду на встановлені у справі обставини виходив з глибини фізичних і душевних страждань позивачів, пов`язаних із смертю їх неповнолітнього сина, та правильно визначив розмір моральної шкоди в сумі по 97450 грн кожному з позивачів, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами посилання в апеляційній скарзі на подвійне відшкодування моральної шкоди на користь позивачів, оскільки з рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2015 року у цивільній справі № 591/988/15-ц вбачається, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди були задоволені частково. Зокрема, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення страхового випадку, з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 5 % від суми страхового ліміту за полісом страхування (51000 грн), тобто, лише по 2550 грн кожному з позивачів (а.с. 34 - 37). Таким чином, стягнутий із страхової компанії на користь позивачів розмір грошового відшодування моральної шкоди не свідчить про подвійне стягнення моральної шкоди.

При цьому, у даній справі відсутні докази про наявність інших судових рішень про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, а та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 подали цивільний позов про відшкодування моральної шкоди також не підтверджує факт притягнення відповідача до подвійної відповідальності за завдану моральну шкоду.

Інші доводи апеляційної скарги, у тому числі і щодо порушення правил дорожнього руху велосипедистом ОСОБА_5 із зазначених вище мотивів висновків місцевого суду про часткове задоволення позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду в оскарженій частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2016 року в оскарженій частині у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко