Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.О., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики, яка згодом була уточнена, остаточно в обґрунтування позову зазначено, що 27.02.2017 року між сторонами по справі укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від позивача 23400,00грн. строком користування на 12 місяців, тобто не пізніше 27.02.2018 року, зі сплатою 10% щомісяця, а саме по 2340грн., а в останній місяць ще і 25740грн. У разі затримки повернення боргу більш ніж на 5 діб розмір відсотків становить 30%, крім того в цьому випадку боржник має сплатити пеню в розмірі 30% від неповерненої вчасно суми за кожен день просрочки, штраф у розмірі 10% від суми основного зобовязання. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.02.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуті кошти у виконання умов договору позики від 27.02.2017 року в розмірі 86580,00грн. Вказана сума боргу погашена ОСОБА_3 30.03.2018 року. Умови договору в повному обсязі не виконано. Позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача відсотки за період з 01.03.2018 року до 31.01.2019 року, пеню за девять місяців, штраф та витрати по інфляції з 14.11.2017 року по 19.06.2018 року в сумі 200000,00грн.

Позивач ОСОБА_4 до судового засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, подав також відзив, в якому зазначив, що зобовязання за цим договором позики виконані ним в повному обсязі. Також позивачем долучено до справи власний розрахунок заборгованості, згідно якого сума, яка на його думку підлягає донарахуванню на користь позивача складає 8880,30грн. та складається з відсотків за березень 2018 року в розмірі 7020грн. і розрахованої за період з листопада 2017 року по березень 2018 року включно індексації в розмірі 1860,30грн.

Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні наголошував на тому, що заборгованість за договором позики виплачена в повному обсязі, у звязку з чим в задоволенні позову просив відмовити.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 27.02.2017 року між сторонами по справі укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 23400,00грн. строком користування на 12 місяців, з виплатою відсотків в розмірі 10% щомісяця, зі строком повернення боргу до 27.02.2018 року. Розмір основного зобовязання 51480грн.

Згідно п.п.3, 4, 5, 8 цього Договору, сторони домовились про те, що у разі затримки повернення боргу більш ніж на пять діб відсотки за ставкою 10% збільшуються до 30% від залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення строків повернення відсотків, зазначених у п.1, позичальник виплачує пеню в розмірі 30% від неповернутої вчасно суми за кожен день просрочки. За прострочення виконання боргових зобовязань понад пяти календарних днів позичальник, сплачує штраф в розмірі 10% від суми основного зобовязання, передбаченої п.2 цього договору. У разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені договором, позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.02.2018 року, яке набрало законної сили 05.03.2018 року, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики від 27.02.2017 року станом на 14.11.2017 року у розмірі 87692,81грн., що складається з тіла позики- 23400грн., відсотків- 63180грн., індексу інфляції-1112,81грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 880,43грн.

На виконання вказаного рішення відповідачем 30.03.2018 року було сплачено на користь ОСОБА_4 суму заборгованості в розмірі 98053,54грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.03.2018 року.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За вимогами ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В силу ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно частини 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокове повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як вказано вище, позивач ОСОБА_4 використав право вимагати дострокового повернення усієї суми несплаченого боргу, сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, а також пені за порушення умов договору та штрафу, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, подавши відповідний позов, який був частково задоволений рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.02.2018 року.

Такими діями ОСОБА_4 змінив строк виконання основного зобов'язання.

Звернення з позовом про дострокове стягнення позики незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії договору позики. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти, пеню та штраф припиняються у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, оскільки за рішення суду стягнута вся заборгованість за договором позики, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання лише відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені та штрафу.

Висновок суду, узгоджується з висновком, викладеним у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)

З огляду на викладене вище, позовні вимоги про стягнення донарахованих відсотків, пені та штрафів, що заявлені до відповідачів, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про стягнення інфляційних сум за період з 14.11.2017 року по 31.03.2018 року в розмірі 2760,06грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Виходячи із положень зазначеної норми права, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Обовязок відповідача сплатити суму боргу, визначену рішенням суду, виникає з моменту винесення вказаного рішення суду.

Таким чином сума інфляційних витрат підлягає нарахуванню з моменту винесення рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.02.2018 року, а саме з 02.02.2018 року до дати повного погашення заборгованості за цим рішенням, тобто по 30.03.2018 року та складає 1762,63грн. (87692,81грн. (сума боргу стягнута за рішенням суду)*(100,90%*101,10% (індекс інфляції за лютий та березень 2018 року))/100%- 87692,81грн).

Розрахунок проведений із врахуванням рекомендацій Верховного Суду України викладених в Листі від 03.04.1997 року №62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно яких вважається, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число відповідного місяця, інфляційний зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційний зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, на користь позивача з ОСОБА_3 підлягає стягненню сума інфляційних нарахувань в розмірі 1762,63грн.

Позивач звертався до суду із заявою про забезпечення доказів, в якій, враховуючи ціну позову, просив накласти арешт на квартиру №5, розташовану в будинку №38 по вул.М.Гонди в м.Маріуполі.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.4 ст.153 ЦПК України, у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Разом з тим, слід зазначити, що арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про неспіврозмірність обмеження права власності шляхом накладення арешту на квартиру з розміром позовних вимог, що підлягають задоволенню, у звязку з чим в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції позивач сплатив судовий збір в розмірі 2234,36грн. Позовні вимоги підлягають задоволенню на 0,88%: 1762,63грн. (розмір задоволених вимог)*100%/ 200000,00грн.(розмір предявлених вимог)). Таким чином 0,88% від суми сплаченого судового збору (0,88%* 2234,36грн./100% =10,15грн.) складає 19,66грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 77, 81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, ст.ст.526, 598, 599, 611, 625, 1046-1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН:НОМЕР_2, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, суму інфляційних витрат в розмірі 964,62грн. (девятсот шістдесят чотири гривні шістдесят дві копійки) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 19,66грн. (девятнадцять гривень шістдесят шість копійок).

В задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення буде виготовлено 29 березня 2019 року.

Суддя: Н. В. Литвиненко