Справа № 727/6862/18
Провадження № 2/727/261/19
Р І Ш Е Н Н Я
02 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:
Головуючого судді Слободян Г.М.
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1
за участю сторін: представника позивача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3
- представників відповідачів: ГУНП у Чернівецькій області, УМВСУ у Чернівецькій області ОСОБА_4, ОСОБА_5
- представника відповідача ОСОБА_6 служби України ОСОБА_7
27.08.2018 року позивач подав до суду позовну заяву (в новій редакції) до відповідачів: ОСОБА_8 внутрішніх справ України, Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним діями органу державної влади, відповідно до якої просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_8 внутрішніх справ України, Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці на його користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої незаконним діями, бездіяльністю органу державної влади в розмірі 290000,00 грн. та зобовязати Державну казначейську службу України безспірне списання коштів в сумі 290000,00 грн. з рахунків, розпорядників бюджетних коштів - ОСОБА_8 внутрішніх справ України, Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці на його користь - ОСОБА_2, в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади та вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
Відповідач, представник ОСОБА_8 внутрішніх справ України надали у встановлений судом строк відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні її відмовити.
Відповідач, представник Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, надали у встановлений судом строк відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні її відмовити.
Відповідач, представник Державної казначейської служби України надали у встановлений судом строк відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні її відмовити.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, надав право представляти його інтереси адвокату ОСОБА_3, який в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити.
Представники відповідачів: ГУНП у Чернівецькій області, УМВСУ у Чернівецькій області ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимог не визнав, надав відзив на позов у встановлений судом строк відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано було суду жодного доказу на підтвердження того, що такі дії відповідача призвели до змін в його здоровї, повсякденному житті, вплинули на його моральний стан, призвели до інших негативних явищ.
Відповідач, представник Державної казначейської служби України ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимог не визнала, просила відмовити в задоволенні позовної заяви; надала відзив на позов у встановлений судом строк відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено в чому полягає завдана йому шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, зазначаючи розмір шкоди та не підтвердив доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями статей 15, ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. гідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятоїстатті 13 цього Кодексу.
Судом належними і допустимими доказами по справі встановлено, що 22.06.2009 року позивач був призначений на посаду начальника філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (а.с.28).
У відповідності до рішення Заставнівської міської ради Чернівецької області від 23.12.2011 року, на підставі протокольного рішення Заставнівської міської виборчої комісії №2 від 14.11.2011 року було визнано повноваження позивача - депутата Заставнівської міської ради (а.с.29).
02.04.2012 року позивач звільнився із займаної посади начальника філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», що підтверджується копією трудової книжки БТ-1 №8885699 (а.с.30).
06.11.2013 року на інтернет-ресурсі «Букінфо» було опубліковано статтю під назвою «Розшук чи переслідування?» з якої вбачається, що позивач перебуває в офіційному розшуку, а також були додані фото стенду «їх розшукує міліція» із зображенням позивача та повідомленням про те, що його розшукують за скоєння злочину (а.с.35).
07.11.2013 року на офіційному сайті УМВС України в Чернівецькій області зявилося повідомлення СЗГ УМВС України в Чернівецькій області під назвою «УМВС України в Чернівецькій області не розшукує ОСОБА_2», відповідно до якого, зазначено, що у деяких Інтернет-виданнях 6 та 7 листопада з'явилася інформація щодо розшуку міліцією громадянина ОСОБА_2, жителя Заставнівського району. Управління МВС України в Чернівецькій області повідомляє, що стосовно вищевказаного громадянина кримінальне провадження органами досудового слідства не відкривалося, і відповідно у розшук він не оголошувався (а.с.36).
Ухвалою слідчого судді Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.07.2015 р. скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, зобовязано заступника прокурора Чернівецької області Іванюка О.О. внести до ЄРДР відомості про зміну раніше повідомленої підозри від 22.08.2013 року та повідомлення ОСОБА_2 про підозру від 01.10.2014 року; зобовязано заступника прокурора Чернівецької області Іванюка О.О. надіслати ОСОБА_2 повідомлення про підозру від 01.10.2014 року на електронну адресу ОСОБА_2; у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а.с. 7-8, 37-38).
17.01.2014 року адвокат ОСОБА_9 звернувся із позовом про визнання протиправної бездіяльності лінійного відділу ст.Чернівці та УМВС України на Львівській залізниці щодо ненадання інформації на адвокатський запит. 25.02.2014 року постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, позов задоволено, визнано протиправним порушення права позивача на інформацію з боку відповідача, зобовязано відповідача надати відповідь на запит адвоката №55 від 03.12.2013 року та стягнуто судові витрати з відповідача у розмірі 73,08 грн. (а.с.39-41), яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.06.2014 року (а.с.16-17, 42-43).
У відповідності до повідомлення сектора Укрбюро інтерполу в Чернівецькій області Головного управління національної поліції від 26.12.2016 року на адресу Управління (КР) кримінальної поліції ГУНП в Чернівецькій області та на адресу Заставнівського відділення поліції Кіцманського відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, місце реєстрації позивача ОСОБА_2, як особи, яка розшукується зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.31-32).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).
Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року Справа № П/9901/370/18).
У відповідності до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно ст.1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Спеціальні норми передбачають певні особливості відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, а саме наявність владно-адміністративного, тобто обовязкого одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність зазначених субєктів; настання відповідальності незалежно від винин цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правові правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у звязку із прийняттям зазначеними субєктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.
Встановлено ст.170 ЦК України, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таку ж позицію висловив Верховний Суд в постанові від 16.05.2018 р. у справі №454/32/16-ц.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.
Зазначені правовідносини врегульовано ст.1166 ЦК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто наявність складу делікту та протиправних дій, вини завдавача шкоди.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений ч.2 цієї статті, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. В силу ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пункт 2) ч.2 цієї статті до збитків також відносить доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина 3 ст.22 цього Кодексу встановлює, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади.
Встановлено ст. 19 ч.3 Закону України «Про Національну поліцію», що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ним своїх повноважень.
Відповідно, Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.
Передбачено п.п. 2 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 Порядку Державною казначейською службою України.
Визначено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що дії відповідачів призвели до змін в його здоров'ї, повсякденному житті, вплинули на його моральний стан, призвели до інших негативних явищ. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і особою є безпосередній звязок та є вина зазначеної особи у заподіянні. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобовязання по відшкодуванню шкоди. Проте судом не встановлено неправомірних дій відповідачів, що були б у безпосередньому звязку із позивачем.
Також позивачем не зазначено, з яких міркувань виходив, зазначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, оскільки позивач має довести не лише факт завданої йому моральної шкоди незаконним діями органу державної влади, але й розмір такої шкоди.
Що стосується позовних вимог, зокрема до відповідачів ОСОБА_8 внутрішніх справ України та Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України в Чернівецькій області, судом встановлено, що у позовній заяві дані про вину безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачу моральної шкоди - відсутні.
Позивач зазначає про неправомірні дії працівників Управління МВС України на Львівській залізниці та Управління МВС України в Чернівецькій області.
12.02.2015 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ» набрав чинності, згідно якого транспортна міліція в системі органів внутрішніх справ була ліквідована. На підставі цього наказом ОСОБА_8 внутрішніх справ їни від 08.06.2015 року № 660 «Про ліквідацію Управління ОСОБА_8 ішніх справ України на Львівській залізниці» ліквідовано Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці та затверджено склад ліквідаційної комісії.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів ОСОБА_8 внутрішніх справ» створено Головне управління Національної поліції у Чернівецькій області та прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів ОСОБА_8 внутрішніх справ, в тому і УМВС України у Чернівецькій області.
У відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УМВС України на Львівській залізниці з 13.07.2015 року, а УМВС України у Чернівецькій області з 09.11.2015 року перебувають у стані припинення та на теперішній час жодне з них не ліквідоване.
Судом не встановлено шкоди завданої незаконним діями органом державної влади позивачу ОСОБА_2, оскільки 07.11.2013 року на офіційному сайті УМВС України в Чернівецькій області перебувало повідомлення СЗГ УМВС України в Чернівецькій області під назвою «УМВС України в Чернівецькій області не розшукує ОСОБА_2», відповідно до якого, зазначено, що у деяких Інтернет-виданнях 6 та 7 листопада з'явилася інформація щодо розшуку міліцією громадянина ОСОБА_2, жителя Заставнівського району. Управління МВС України в Чернівецькій області повідомляє, що стосовно вищевказаного громадянина кримінальне провадження органами досудового слідства не відкривалося, і відповідно у розшук він не оголошувався (а.с.36), тобто на офіційному сайті було розміщено реабілітуючу інформацію у відповідності до чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.
Відповідно до розяснень, викладених в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.02.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
З аналізу зазначених норм вбачається, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина другаст.1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно статті 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Відмовляючи у позові , суд також враховує, що позивачем не заявлялось вимог про визнання неправомірною бездіяльність органу поліції. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.
У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1173, 1174, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_8 внутрішніх справ України, Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним діями, бездіяльністю органу державної влади в розмірі 290000,00 грн. та зобовязанні Державної казначейської служби України бес- пірно списати кошти в сумі 290000,00 грн. із рахунків, розпорядників бюджетних коштів - ОСОБА_8 внутрішніх справ України, Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління ОСОБА_8 внутрішніх справ України на Львівській залізниці на користь ОСОБА_2, розподілу судових витрат - відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом 30 - ти днів з дня його проголошення, а особами як і не були присутні при проголошенні рішення в той же термін з дня отримання судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.04.2019 р.
Суддя Слободян Г.М.