Справа № 489/279/16
Провадження № 22-ц/812/14/19
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

02 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів - Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - Іванюк О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді - Тихонової Н.С., того ж дня о 11 год. 18 хв., повний текст рішення складено 30 квітня 2018 року, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») до ОСОБА_3 про стягнення боргу за найм (оренду),

встановила:

У січні 2018 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернулось із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за найм (оренду).

Позивач зазначав, що є співвласником будинку гуртожитку по АДРЕСА_1.

В кімнатах № НОМЕР_1, НОМЕР_2 цього будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_3

31 травня 2004 року між товариством та ОСОБА_3 укладено договір на користування вказаними житловими кімнатами з визначенням строку дії та порядком оплати.

Рішеннями директора, в межах наданих йому повноважень зборами учасників ТОВ «Ніконджитбудсервіс», з метою не допущення збитковості підприємства, встановлювалась плата за користування кімнатами в гуртожитку. Проте, ОСОБА_3 не здійснювала оплату за договором найму в повному обсязі та відмовлялася укласти договір найму житла від 16 квітня 2016 року, у зв'язку з чим за період з березня 2012 року по грудень 2018 року у неї утворилась заборгованість зі сплати за користування житлом у розмірі 15 501 грн. 14 коп., яка в добровільному порядку нею не погашена.

Посилаючись на порушення ОСОБА_3 обов'язків наймача (орендаря) щодо сплати за проживання в повному обсязі, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 зазначену заборгованість по оплаті за користування приміщеннями, 5 310,00 грн. втрат від інфляції та 984,62 грн. три проценти річних за порушення грошових зобов'язань, а також судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

Відповідачка ОСОБА_3, діючи через свого представника, позов не визнала, посилаючись на те, що договір найму (оренди) з позивачем не підписувала, застосовані позивачем тарифи для визначення розміру оплати значно перевищують встановлені законом, а тому твердження про наявність заборгованості необґрунтовані. Крім того, просила застосувати позовну давність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за найм в розмірі 10 377, 20 грн., компенсацію інфляційних втрат у сумі 2049,77 грн., 3% річних - 346,98 грн., а всього 12773, 95 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

-2-

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведений факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин за договором найму (оренди) житла, розмір плати за проживання в гуртожитку та невиконання ОСОБА_3 в повному обсязі взятих на себе обов'язків по оплаті за проживання та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача борг, в межах позовної давності, розрахованого із застосуванням статті 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на невірне застосування норм цивільного законодавства та невірні розрахунки щомісячної оплати за користування кімнатами, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно зі статтею 509 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язань є договори та інші правочини. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 ЦК України), а свобода договору полягає у тому, що сторони вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК (частина 1 статті 627 ЦК України).

Обсяг зобов'язань, що виникають з житлових правовідносин, залежить, зокрема, від характеру правовідносин, статусу житла, форми власності, підстав надання, умов користування тощо, та регулюється нормами цивільного та житлового законодавства, спеціальними законами, а також договором, укладеним між сторонами.

Відповідного до статті 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 820 ЦК розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата встановлена у договорі не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1, який знаходиться на його балансі як цілісний майновий комплекс (а.с. 9-15).

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є юридичною особою, зареєстрованою 31 січня 2000 року, основним видом діяльності якої є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 13-14).

ОСОБА_3 поселилась у гуртожиток у червні 2003 року. 26 червня 2003 року вона зареєструвалась в кімнаті № НОМЕР_1 та проживає у цій кімнаті та кімнаті НОМЕР_2.

31 травня 2004 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3 укладено договір користування площею у гуртожитку (далі Договір), за яким їй передано у користування житлові кімнати №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 строком на один рік (пункт 1.1) (а.с. 16).

-3-

Договір вважається пролонгованим на строк, зазначений у пункті 1.1, якщо жодна зі сторін не пізніше, ніж за місяць не повідомить іншу сторону про розірвання договору (пункт 7.1 Договору). Договором (пункт 4.1) передбачено, що плата за користування жилою площею здійснюється за встановленими ставками, а витрати на комунальні послуги входять до цієї ставки та окремо не стягуються. Обов'язки мешканця (пункт 2.3 Договору) передбачають своєчасне внесення плати за проживання у гуртожитку в установлених розмірах відповідно до розділу 4 цього договору та п.38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208.

19 квітня 2016 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» направило на адресу відповідача договір найму житлового приміщення в будинку - гуртожитку від 16 квітня 2016 року, який ОСОБА_3 не підписала. Між тим, судом встановлено, що у спірний період відповідач користувалась житлом та комунальними послугам. У зв'язку з тим, колегія суддів вважає, що сам по собі факт відсутності договору про оплату за користування житлом та комунальними послугами у гуртожитку не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вселення відповідача на підставі ордеру від 06 квітня 2003 року, виданого лише директором товариства, ксерокопію якого надано представником відповідача, не було достатньою підставою для вселення ОСОБА_3 в гуртожиток.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин було врегульоване Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582) (далі Положення про гуртожитки 1986 року) та Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі Положення про гуртожитки 2015 року)(втратив чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 307 від 19.11.2018).

Згідно з пунктом 18 Положення про гуртожитки 1986 року (чинного протягом періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Положення про гуртожитки 1986 року плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки 2015 року особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

-4-

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном. Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку). Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

-5-

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-2535 цс 15.

На обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за користування житловим приміщенням у гуртожитку позивач посилався на те, що розмір такої оплати визначений рішеннями директора в межах наданих йому повноважень зборами учасників ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 26 липня 2011 року, а саме з метою недопущення збитковості підприємства було встановлено наступну плату за кімнати, які займає відповідач, з 01 березня 2012 року - 330 грн. , з 01 вересня 2013 року - 380 грн., з 01 червня 2014 року - 400 грн., з 01 липня 2014 року - 430 грн., з 01 травня 2015 року - 500 грн., з 01 жовтня 2015 року - 560 грн., з 01 вересня 2016 року - 700 грн., з 01 січня 2017 року - 1 123 грн. 43 коп., з 01 травня 2017 року - 1275 грн. 77 коп. (а.с. 17-51-19, 20, 21, 22, 23).

Між тим, в порушення вищенаведених норм матеріального права, рішення про встановлення розміру плати за користування житловим приміщенням в гуртожитку не містить даних про показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відтак визначений керівником ТОВ «Ніконджитбудсервіс» розмір плати не може вважатись в повній мірі обґрунтованим.

На обґрунтування визначення зазначених розмірів оплати суду апеляційної інстанції позивачем наданий детальний розрахунок про показники (складові) такої плати з якого вбачається, що вони складаються з розмірів ставок за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розмірів плати за житлово-комунальні послуги відповідно до встановлених уповноваженими органами цін/тарифів на такі послуги, а також з вартості за користування найманим майном з встановленим податком.

Колегія суддів вважає показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, що визначені у рішенні директора товариства у виді вартості за користування найманим майном з встановленим податком, необґрунтованими, а інші складові оплати - обґрунтованими.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги про показники (складові) оплати за проживання відповідача в кімнатах гуртожитку, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо невірного застосування судом першої інстанції положень частини четвертої статті 267 ЦК України та відмови у задоволенні позовних вимог пред'явлених поза межами позовної давності. З чим погодився і позивач. Тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 щомісячно проводила оплату за проживання у гуртожитку. У зв'язку з тим, з урахуванням показників (складових) оплати за проживання у гуртожитку, які колегія суддів вважає обґрунтованими, заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Так, з розрахунку заборгованості за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року слідує, що відповідачем сплачено - 3696 грн. 06 коп., тоді як виходячи зі складових розмір плати мав становити 3 022 грн. 86 коп. (з 01 січня 2015 року до 30 квітня 2015 року: 226 грн. 34 коп. х 4 міс. = 905 грн. 36 коп.; 01 травня 2015 року до 30 вересня 2015 року: 253 грн. 55 коп. х 5 міс. = 1267 грн. 75 коп.; 01 жовтня 2015 року до 31 грудня 2015 року: 283 грн. 25 коп. х 3 міс. = 849 грн. 75 коп.).

За період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року відповідачем сплачено - 5524 грн. 98 коп., тоді як виходячи зі складових розмір оплати за цей період мав становити 4 120 грн. 36 коп. (01 січня 2016 року до 28 лютого 2016 року: 283.51 х 2 міс. = 567 грн. 02 коп.; 01 березня 2016 року до 31 березня 2016 року - 320 грн. 78 коп.; 01 квітня 2016 року до 30 червня 2016 року: 335 грн. 96 коп. х 3 міс. = 1007 грн. 88 коп.; 01 липня 2016 року до 31 серпня 2016 року: 339 грн. 10 коп. х 2 міс. = 678 грн. 20 коп.; 01 вересня 2016 до 31 грудня 2016 року 386 грн. 62 коп. х 4 міс. = 1546 грн. 48 коп.).

-6-

За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року відповідачем сплачено - 8 281 грн. 97 коп., тоді як виходячи зі складових розмір оплати за цей період мав становити 5 156 грн. 36 коп. (01 січня 2017 року до 30 квітня 2017 року: 383 грн. 76 коп. х 4 міс. = 1535 грн. 04 коп.; 01 травня 2017 року до 31 серпня 2017 року: 444 грн. 39 коп. х 4 міс. = 1777 грн. 56 коп.; 01 вересня 2017 року до 31 грудня 2017 року: 462 грн. 69 коп. х 4 міс. = 1850 грн. 76 коп.).

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що за відсутності за нарахованими позивачем складовими заборгованості, що складаються з розмірів ставок за утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розмірів плати за комунальні послуги відповідно до встановлених уповноваженими органами цін/тарифів на такі послуги, а також за відсутності погодженого сторонами розміру іншої плати в договорі найму житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за користування кімнатами в гуртожитку, розрахованої на підставі рішення ТОВ «Ніконджитбудсервіс». Тому безпідставно частково задовольнив позов.

Між тим, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_3 на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Положення п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України передбачають розгляд у порядку спрощеного провадження малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).

Право відповідача заперечувати проти розгляду справи за правилами загального позовного провадження передбачене частинами 4-5 статті 277 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано в ухвалі про відкриття провадження у справі від 26 січня 2018 року, врахувавши положення ст. 274 ЦПК України, вирішив питання про розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження.

Отримавши зазначену ухвалу 02 лютого 2018 року, ОСОБА_3 до 26 квітня 2018 року заперечень щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження не подавала та перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з поважних причин не ініціювала.

Крім того, доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 мала намір клопотати перед судом про призначення судової почеркознавчої експертизи на обґрунтування своїх заперечень щодо не підписання з позивачем договору найму (оренди) не заслуговують на увагу, оскільки таке клопотання нею заявлено не було, тому сам по собі намір відповідача вчинити певну дію не є достатнім.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, заявою, клопотанням, запереченнями кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства, як диспозитивність та змагальність цивільного процесу, та надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції. До того ж, представник відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції в своїх запереченнях висловила позицію ОСОБА_3 щодо позовних вимог, якій суд першої інстанції надав оцінку.

-7-

Отже, зазначені заявником в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки при вирішенні справи по суті та частково задовольнив позов ТОВ «Ніконджитбудсервіс», то на підставі п.п.2,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Ніконджитбудсервіс», з розподіленням судових витрат.

Вирішуючи питання про застосування правил статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з розміру судового збору, який мав сплатити позивач та апелянт, розміру фактично сплаченого судового збору та пропорційності розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог Закону «Про судовий збір» розмір судового збору при подачі даної позовної заяви мав складати 1 762 грн., яку позивач сплатив при пред'явленні позову.

У зв'язку з відмовою у задоволенні майнової вимоги (стягнення боргу), з відповідача не підлягає відшкодуванню сплачений позивачем судовий збір.

При подачі апеляційної скарги судовий збір мав складати 2 643 грн. (1762 х150%).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року звільнено ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Тому виходячи з відмови у задоволенні майнових вимог, позивач має відшкодувати в дохід держави 2 643 грн. судових витрат.

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за найм (оренду).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (, адреса місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128) в дохід держави 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 травня 2019 року.