Номер провадження: 22-ц/813/1382/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

боржникОСОБА_5

стягувач-Публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії»

особа, яка звернулась з поданням-Старший державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Моргун Олександр Васильович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року у складі судді Шенцевої О.П.,

встановив:

У січні 2018 року старший державний виконавець Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Моргун О.В. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_5 до виконання зобов'язань, покладених на нього за виконавчим листом №522/20892/15-ц виданим 16.01.2017 про стягнення грошової суми в розмірі 101 360,50 грн. та судового збору в розмірі 1 520,41 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року подання старшого державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Моргун О.В. задоволено. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_5 без вилучення паспорта до повного виконання зобов'язань за виконавчим листом №522/20892/15-ц від 16.01.2017.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що держаним виконавцем не було надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов'язань, та доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 умисно ухиляється від виконання судового рішення. У боржника відсутнє майно, грошові кошти на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення наявної заборгованості. Починаючи з 14.02.2017 до теперішнього часу ОСОБА_5 є безробітним та має серйозні захворювання серця. Отже, боржник не ухиляється від виконання зобов'язання, а лише тимчасово позбавлений можливості його виконувати у зв'язку зі складними життєвими обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Наведеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2016 позов ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором в сумі 101 360,50 задоволено.

На виконанні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області заходиться виконавче провадження 53567429 з виконання виконавчого листа №522/20892/15-ц, виданого 16.01.2017 про стягнення боргу у розмірі 101 360, 50 грн. та судового збору в сумі 1520,41 грн.

Під час виконання рішення суду встановлено, що згідно з інформацією наданою на запит (до пенсійного фонду України, державної фіскальної служби України) боржник з 2011 працевлаштований до ПП «Ефективні технології» на посаду заступника директора. Державним виконавцем направлено постанову від 21.11.2017 про звернення стягнення на заробітну плату, проте, було отримано відповідь, що 14.02.2017 боржник звільнився з посади за власним бажанням.

12.01.2018 на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду. Виклики державного виконавця боржником було проігноровано. Виконавчий документ на сьогоднішній день не виконується, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, боржником не здійснено.

Задовольняючи подання державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржником в добровільному порядку не виконується рішення суду, на даний час виконавче провадження не виконано, а відтак є передбачені законом підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань, покладених на нього згідно виконавчого листа у справі №522/20892/15-ц. З наведеною позицією слід погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з п. 2, 5 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.18 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

За змістом даної норми підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, яке полягає у вчиненні боржником дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, в тому числі і безпідставна неявка на виклики державного виконавця.

В листі Верховного Суду України „Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" викладено правову позицію стосовно того, що на момент звернення до суду з таким поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, а поняття «ухилення від виконання зобов'язань», варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок повністю або частково у нього є реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

У зв'язку із вищевикладеним про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України „Про виконавче провадження", зокрема щодо утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт умисного ухилення боржника ОСОБА_5 від виконання рішення, що, зокрема, полягає в тому, що він будучи обізнаним про свій обов'язок щодо поверненню грошових коштів стягувачу жодних дій по виконанню судового рішення не здійснив, з роботи звільнився, майна на праві власності не має, тому обмеження у виїзді є єдиним заходом для спонукання боржника до виконання рішення.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є законним та обґрунтованим.

Доказів на спростування наведених підстав для застосування такого обмеження боржником не надано.

Доводи апелянта про те, що він не отримував повідомлення про виклик державного виконавця не спростовують правомірності ухвали суду першої інстанції, оскільки рішення суду про стягнення з боржника суми боргу отримано ним особисто 22.12.16 (а.с.61), проте на день звернення державним виконавцем до суду з поданням, боржником будь-яких дій щодо погашення заборгованості не здійснено.

Додана до апеляційної скарги довідка про наявність у боржника хвороби серця підставою для звільнення від зобов'язання бути не може. ОСОБА_5 в судове засідання під час розгляду подання не з'явився, хоча повідомлення про вручення судової повістки йому направлялося на адресу, за якою боржник зареєстрований.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.04.2019.

Головуючий:

Судді: