ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5484/19 Справа № 206/6826/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення з квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення з квартири.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка раніше належала її матері.

На момент виникнення права власності на вказану квартиру як у позивачки, так і її матері, у квартирі був зареєстрований відповідач, який приходиться позивачці дядьком та який набув право проживання у квартирі ще за згодою його матері - ОСОБА_3 , тобто бабусі позивачки. Тривалий проміжок часу, відповідач у вказаній квартирі не проживав та вселився у квартиру, коли позивачка набула на неї право власності, тоді як раніше мав у квартирі лише реєстрацію.

У зв`язку із тим, що відповідач не ніс жодних комунальних витрат, попереднім власником квартири (матір`ю позивачки) перед головою житлового кооперативу було ініційовано питання щодо впливу на відповідача, а саме щодо сплати ним своєї частки комунальних платежів, однак проведена бесіда голови кооперативу з відповідачем результатів не дала.

Вселившись у квартиру, відповідач зайняв одну із кімнат з лоджією, врізавши замок у двері, чим створив перешкоди позивачці та членам її сім`ї у користуванні вказаною площею.

На сьогодні, відповідач продовжує не сплачувати вартість за надані комунальні послуги, у зайнятій кімнаті створив антисанітарні умови, що унеможливлює нормальне співпроживання інших мешканців квартири, в тому числі і власника.

Додатково позивачка зазначала, що відповідач від своєї матері отримав у спадок будинок, отже у нього є інше житло, де він може проживати. Враховуючи викладене, а також те, що право користування відповідача квартирою було похідним від прав колишньої власниці квартири - ОСОБА_3 , членом сім`ї якої він був, то таке право вважається припиненим, у зв`язку із припиненням права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, при цьому, позивачка не вважала відповідача членом своєї сім`ї, оскільки спільного господарства вони не ведуть.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою та виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 12829758, сформованої станом на 20.06.2018 року, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання.

15 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулась з заявою на ім`я голови кооперативу № 348, за змістом якої просила вплинути на її брата - ОСОБА_2 , оскільки останній не сплачує вартість наданих комунальних послуг. На відповідній заяві наявна відмітка про проведення бесіди з відповідачем з приводу сплати комунальних послуг.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Рішення набрало чинності 10.11.2015 року. За змістом вказаного рішення встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є дружиною та донькою ОСОБА_2 , тобто відповідача по справі.

04 вересня 2018 року вказана квартира була відчужена ОСОБА_4 позивачці - ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, що підтверджується копією відповідного договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно із копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 9433, виданої 15.11.2018 року, за адресою: квартира АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_4 - власник, зареєстрована за вказаною адресою з 09.10.2007 року, ОСОБА_7 - онука, зареєстрована з 15.03.2008 року, ОСОБА_3 , зареєстрована з 03.07.2007 року, та яка була знята з реєстрації 19.06.2018 року у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 - донька, зареєстрована з 15.03.2008 року, та ОСОБА_2 (відповідач) - брат, зареєстрований з 12.06.1984 року.

У відповідності до копій квитанцій про сплату комунальних послуг, послуг мережі Інтернет, вбачається, що кошти за надані послуги сплачувались абонентом ОСОБА_4 , ОСОБА_8 (без ініціалів) протягом 2018 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідач є її дідусем, а позивачка - матір`ю. Відповідач за комунальні послуги не сплачує, ходить в туалет у своїй кімнаті, курить в квартирі, влаштовує сварки, коли він в`їхав, у квартирі з`явились клопи. Свідок та інші співмешканці квартири не мають можливості користуватись кімнатою та лоджією, які займає відповідач через вмонтований ним замок.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачка є її донькою, відповідач - її братом. Мати свідка та відповідача залишила їм житло, їй - квартиру, а йому - будинок, однак права на будинок відповідач не оформив. Відповідач за комунальні послуги не сплачує, ходить в туалет у своїй кімнаті, курить в квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що відповідач у спірну квартиру вселився на законних підставах, а також те, що він приходиться позивачці дядьком та продовжує жити разом із нею та іншими членами сім`ї, у зв`язку із чим, набув взаємних прав та обов`язків. Крім того, доказів, що між сторонами відсутній спільний побут (акти, довідки уповноважених органів, тощо) та наявності перешкод зі сторони відповідача у праві користування позивачкою вказаною квартирою, суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, ст. 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення її.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі як на підставу для виселення відповідача, на факт звернення 15.11.2017 року ОСОБА_4 до голови кооперативу № 348 з заявою про здійснення впливу на її брата - ОСОБА_2 , а саме на несплату останнім вартості наданих комунальних послуг, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки за результатами розгляду такого звернення, не було встановлено, що відповідач вчиняв дії, передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України, або щодо нього було вжито заходів запобігання і громадського впливу.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавством передбачено конкретний порядок стягнення із співмешканців квартири вартості наданих комунальних послуг, а тому позивачка не позбавлена права звернення до суду з відповідним позовом.

Для застосування ч.1 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої особи підлягають виселенню з квартири у зв`язку з руйнуванням або псуванням жилого приміщення, необхідні такі складові, як триваюча антигромадська поведінка та повторне порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Але зазначені складові в діях відповідача відсутні.

Крім того, позивачкою не надано жодних доказів перешкоджання в користуванні нею своєю власністю, а в силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилання позивачки на постанову Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду вирішила питання щодо касаційної скарги у цивільній справі щодо приміщення, яке мало статус «службового», а також строку позовної давності для пред`явлення негаторного позову власником, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предмет і підстави позову у цивільній справі, яка розглядається є іншими. Також, безпідставним є посилання позивачки і на постанову Верховного Суду у справі № 357/7940/16-ц, де Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що відповідач, який не пов`язаний спільним побутом із позивачем, втратив право користування чужим майном, що відповідно до ст. 406 ЦК України, є підставою для припинення права користування відповідачем чужим майном, оскільки позивачка звернулася до суду з позовом з підстав саме ст. 116 ЖК УРСР.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко