Справа № 201/7989/18
Провадження № 2/201/850/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ОПП Соборної районної у місті Дніпрі ради 23 липня 2018 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину з кожного відповідача.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що зазначені діти перебувають на обліку в управлінні-службі у справах дітей як діти, які опинились в складних життєвих обставинах. Відповідачі нехтують виконання своїх батьківських обов`язків: діти не відвідують лікарів понад рік, пропускають школу. Відповідачі ігнорують запрошення до центру соціальних служб; були притягнені до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП.

Представник позивача надала до суду заяву, у якій просить розглянути цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала частково, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 і стягнути з неї аліменти на користь батька дітей ОСОБА_1 в щомісячному розмірі по 1000 грн. на кожну дитину.

Відповідч ОСОБА_5 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив не позбавляти його батьківських прав відносно дітей, посилаючись на те, що почав виконувати рекомендації органу опіки і піклування, влаштувався на роботу, проживає разом з дітьми, займається їхнім вихованням і матеріальних утриманням (а.с. 64).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 29, 30). Відомості про батька дітей внесені відповідно до ст. 126 Сімейного кодексу України (а.с. 9, 10).

26 червня 2018 року комісією сектору УССД на підставі листа КЗО «Середня загальноосвітня школа № 73» Дніпровської міської ради, в якій навчаються діти, складено акт обстеження умов проживання, відповідно до якого за адресою мешкання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 , санітарний і житловий стан домівки незадовільні, все розкидано, брудно, протікає дах. Діти проживають в одній кімнаті, є окремі місця для відпочинку, сезонний одяг, продукти харчування. Батьки здійснюють неналежний догляд за дітьми, не підтримують контакт зі школою. Під час виходу вдома була бабуся - мати ОСОБА_1 - ОСОБА_8 (а.с. 12, 31).

Згідно з листом КЗО «Середня загальноосвітня школа № 73» Дніпровської міської ради № 34 від 08 лютого 2018 року, адресованим управлінню-службі у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, квартира родини ОСОБА_9 перебуває в занедбаному стані, на стінах грибок, повітря має запах антисанітарії. В квартирі наявні пральна машина і водонагрівач, проте діти приходять до школи в неохайному вигляді. Хлопчики пропускають уроки, пояснення батьків щодо цієї обставини відрізняються (а.с. 13).

З інших аналогічних листів КЗО «Середня загальноосвітня школа № 73» Дніпровської міської ради вбачається, що діти не відвідували школу з 15 січня 2018 року, а 12 березня 2018 року дітей до шкоди привела бабуся без лікарських довідок щодо можливості відвідування школи. За інформацією головного лікаря ДЦПМСД № 4 з 15 січня 2018 року жодного звернення до закладу дітей ОСОБА_1 не було, тоді як за твердженнями батьків діти хворіли. Мати дітей зникла, а батько перебуває в ізоляторі тимчасового утримання міста Дніпра (а.с. 14-16).

Листом КЗ «ДЦПМСД № 4» Дніпровської міської ради № 01-15/648 від 20 квітня 2018 року управління-службу у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради повідомлено про те, що батьки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нехтують своїми батьківським обов`язками, на щорічний диспансерний огляд дітей не приводять, ігнорують запрошення дітей на прийом до лікаря (а.с. 18).

За інформацією Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Соборної районної у місті Дніпрі ради станом на 07 червня 2018 року мати дітей пішла з дому після затримання ОСОБА_11 за крадіжку, у зв`язку з чим бабуся вимушена самостійно утримувати дітей (а.с. 20).

Судом також встановлено, що вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України і звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, призначений іспитовий строк один рік (а.с. 21-23).

Висновком виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 163/05-38 від 19 липня 2018 року за доцільне визнано позбавлення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 батькових прав відносно їхніх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6-8).

Згідно з актом обстеження умов проживання, складених 06 червня 2019 року УССД, санітарний стан квартири задовільний, але потребує ремонту, в квартирі протікає дах, в наявності меблі, побутова техніка. В квартирі зареєстровані і мешкають: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Мати дітей з ним не проживає. Батько влаштувався на роботу, почав приділяти увагу синам (а.с. 60).

ОСОБА_1 на підставі трудового договору № 263 від 27 жовтня 2018 року, укладеного з ТОВ «Промпроект» прийнятий на роботу до вказаного товариства на посаду кабельщика та електрозварювальника (а.с. 66-68).

Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

Вданому випадку згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання своєї доньки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до доньки не проявляє.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відповідатиме інтересам дітей.

Щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , з огляду на змінену позицію позивача з цього питання, а також на те, що ОСОБА_1 з`явився до суду, пішов на контакт з позивачем, влаштувався на роботу, почав приділяти увагу дітям, суд приходить до висновку про відсутність на цей час підстав для позбавлення даного відповідача батьківський прав і можливість надання йому шансу на виправлення.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, судом враховано наступне.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка доходу батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей, суд виходить з наступного.

При визначені розміру аліментів, який ОСОБА_2 має сплачувати на утримання дітей, суд враховує положення ст. 182 та ст. 183 Сімейного кодексу України, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про можливість стягнення з зазначеного відповідача на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 23 липня 2018 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1000 (одна тисяча) грн. на кожну дитину, починаючи стягнення з 23 липня 2018 року та до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев