УХВАЛА

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/24009/18-ц

провадження № 61-4871ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левчук Ірини Ігорівни, треті особи: ОСОБА_3, приватний виконавець Виконавчого округу міста Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом, в останній редакції якого просив суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. від 22 січня 2018 року, вчинений на користь ОСОБА_3, таким, що не підлягає виконанню; повідомити приватного виконавця Ляпіна Д. В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; закрити виконавче провадження із зняттям арешту на його майно та кошти, з реєстрацією припинення обтяження майна та коштів, накладеного на підставі постанови про арешт майна від 05 лютого 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 листопада 2017 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким він отримав у власність 401 408, 00 грн, що еквівалентно 12 800,00 євро за офіційним курсом НБУ на час укладення договору. Вважав, що строк виконання договору не настав, а тому стягувач не мав права пред'являти договір до стягнення боргу, а нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис.

Зазначав, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. не перевірила подані ОСОБА_3 документи та допустила порушення закону, оскільки він не отримував вимоги про погашення боргу, не висловив своєї позиції щодо цього і не погоджувався із заборгованістю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, вказаний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

07 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, в якій просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що, виходячи з положень частини дев'ятої статті 19 ЦПК України та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», станом на 01 січня 2018 року становить 881 000,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьоїстатті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левчук Ірини Ігорівни, треті особи: ОСОБА_3, приватний виконавець Виконавчого округу міста Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько