ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2661/19 Справа № 182/3783/18 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Марганецького міського суду Днніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Січ» про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Січ» про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно /а.с. 2-4/.

Позов обґрунтовував тим, що 03 жовтня 2017 року між ним та ТОВ «Січ» у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі зерносховища 1958 року побудови, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Марганець, вул. Нікопольська, № 26.

Після укладання договору купівлі-продажу, відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, з посиланням на те, що ТОВ «Січ» господарською діяльністю не займається, коштів не має, а тому здійснити нотаріальне посвідчення вказаного договору не має можливості, що в свою чергу унеможливлює оформлення його права власності на зазначену нерухомість у встановленому законом порядку.

У звязку з цим, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення будівлі зерносховища 1958 року побудови, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Нікопольська, № 26, укладений 03 жовтня 2017 року між ним, ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ», також визнати за ним право власності на нежитлове приміщення будівлю зерносховища 1958 р. побудови, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Нікопольська, № 26.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с.53-57/.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю /а.с. 63-65/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ» у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі зерносховища, 1958 року побудови, згідно якого продавець ТОВ «Січ» продав нежитлове приміщення зерносховища, побудоване господарським методом у 1958 році, розташованого за адресою: м. Марганець, вул. Нікопольська, № 26, а покупець ОСОБА_1 придбав зазначене нежитлове приміщення зерносховища за 36280,00 грн. В договорі зазначено, що «Продавець» зобовязаний після отримання коштів обовязково нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу обєкта /а.с. 15/.

Відповідно до довідки ТОВ «Січ» № 6 від 09 лютого 1996 року колгосп імені Орджонікідзе, Нікопольського району, Дніпропетровської області реорганізовано в агрофірму «Січ» Нікопольського району, Дніпропетровської області, яка в свою чергу 16.04.2000 року була реорганізована в ТОВ «Січ» Нікопольського району Дніпропетровської області /а.с 12/.

Довідкою ТОВ «Січ» підтверджується, що зерносклад (зерносховище) побудовано господарчим методом колгоспу імені Орджонікідзе у 1958 році і знаходиться на балансі ТОВ «Січ» з 16.04.2000 року. Балансова вартість споруди - 36280,00 грн. /а.с.13/.

Згідно технічного паспорту на виробничий будинок - нежитлове приміщення № 26 по вул. Нікопольській в м. Марганець, виданого КП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації, виготовленого станом на 27 грудня 2017 року, нежитлове приміщення - будівля зерносховища 1958 року побудови, розташоване по вул. Нікопольській, № 26 в м. Марганець Дніпропетровської області складається з : Літера А (1)- зерносховище площею 1257,9 кв.м.; Літера А (2)- битовка, площею 21,6 кв.м.; Літера А (3) склад -110,0 кв.м., загальна площа -1389,5 кв.м. /а.с.17/.

На підставі вищевказаного договору позивач, за погодженою сторонами ціною, за продаж будівлі зерносховища, сплатив ТОВ «Січ» у повному обсязі грошову суму - 36280,00 грн., що підтверджується копією прибуткового касового ордера та квитанцією до нього від 03.10.2017 року /а.с. 16/.

Проте відповідачем умови п. 3.1 вищезазначеного правочину не виконано, правочин нотаріально не посвідчено, що є наслідком його недійсності.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, договір має реальні наслідки та фактично виконаний сторонами, в той же час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що є підставою для визнання його дійсним в судовому порядку.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином, частина 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Таким чином, відсутність коштів для оплати послу нотаріуса, відпустка, відрядження, хвороба реабілітація, втрата продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором та т.і. не є безповоротнім ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже з цих підстав не вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що в свою чергу є обовязковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, з листа підписаного директором ТОВ Січ - ОСОБА_2, вбачається, що відповідач не має можливості виконати зобов'язання за спірним договором, у зв'язку з відсутністю коштів для нотаріального оформлення договору, так як ТОВ Січ не веде господарської діяльності /а.с. 69/.

Оцінивши в сукупності надані позивачем докази по справі, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку що вони не є достатніми та належними для підтвердження факту ухилення відповідача від укладення договору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Днніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_3