Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-і особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання майна спільною сумісною власністю, виключення майна із складу спадщини, визнання права власності на майно та зміну черговості у праві на спадкування, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

-визнати спільною сумісною власністю її та її померлого чоловіка ОСОБА_5 однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /загальною площею 26, 5 кв.м., житловою площею 16, 0 кв.м./;

-виключити зі спадкової маси 1/2 частину однокімнатної квартири з адресою: АДРЕСА_1 /загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м./, як майна, що не належало на день смерті спадкодавцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 /загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м./;

-змінити черговість у спадкуванні прав та обов`язків після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом визнання за нею права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_5

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 26, 5 кв.м., житловою площею 16, 0 кв.м.

16 вересня 2015 року вона та її донька, 3-я особа ОСОБА_4 звернулися до Першої Київської державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини.

18 лютого 2016 року з аналогічною заявою до нотаріальної контори звернувся відповідач - син померлого від іншого шлюбу.

Вона перебувала з ОСОБА_5 в шлюбі з 06 серпня 1969 року, який був зареєстрований Палацом одруження « Дзержинський » м. Харкова.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася їх спільна донька ОСОБА_4

17 липня 1979 року шлюб між нею та ОСОБА_5 був розірваний в зв`язку з тимчасовим конфліктом у сім`ї, проте з жовтня 1994 року подружні стосунки між ними були поновлені.

В період з 1994 року по 2015 рік вони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

12 квітня 2001 року на їх спільні заощадження ними була придбана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_5

03 березня 2016 року вона звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Рішенням суду від 22 листопада 2017 року позов був задоволений.

Після відновлення сімейних стосунків вони з грудня 1994 року проживали в квартирі її рідного брата за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки він був інвалідом 1 групи та потребував постійного догляду, який надавала йому вона з чоловіком.

На той момент ОСОБА_5 власної квартири не мав, так як залишив двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , своїй колишній дружині.

В квітні 2007 року ї брат помер після його смерті вона успадкувала належну йому на праві власності квартиру.

Придбану в квітні 2001 року квартиру вони спочатку здавали в оренду, а згодом зробили ремонт, а після погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 стали проживати в ній.

Квартира була придбана ними за 6 400, 00 доларів США, з яких 1 000, 00 доларів США були заощадженнями померлого чоловіка, 2 500, 00 доларів США - її особисті заощадження за період її трудової діяльності, 1 500, 00 доларів США їй позичив її брат, а 1 400, 00 доларів США були взяті в борг у ОСОБА_8 - рідного брата її померлого чоловіка.

Між нею та ОСОБА_5 була домовленість про те, що квартиру її чоловік залишить у спадок їх спільній донці, але захворювання чоловіка, яке з`явилося у нього в квітні 2012 року, не дало можливості цього зробити, оскільки вона змушена була займатися його лікуванням та доглядом.

Відповідач будь-якої допомоги на догляд та лікування померлого не надавав.

При зверненні до Першої Київської державної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка в зв`язку з тим, що шлюб між ними зареєстрований не був.

Спадкоємцями після смерті чоловіка є відповідач та її донька ОСОБА_4

Після ухвалення 22 листопада 2017 року рішення Шевченківським районним судом м. Києва вона звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що вона не може спадкувати при наявності спадкоємців попередньої черги.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач у судове засідання неодноразово не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставив.

Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка.

Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.

Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії учасника справи, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідача про час розгляду справи суд вважає належним.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву і просить розглядати справу в її відсутності.

Позов підтримала.

Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутності.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та третіх осіб.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що позивачка з 06 серпня 1969 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

17 липня 1979 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

/ а.с. 13 - 34 /

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року був встановлений факт проживання позивачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 12 квітня 2001 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в цей період часу повторному доказуванню не підлягає.

Встановлено, що 12 квітня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Сердцевич О.В., на ім.»я померлого була придбана квартира АДРЕСА_1 .

/ а.с.35 - 44; 196 - 247 /

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що на придбання квартири були витрачені їх особисті заощадження, а також взяті в борг 1 500, 00 доларів США у її брата та 1 400, 00 доларів США у брата померлого ОСОБА_8

Останній у судовому засіданні дані обставини підтвердив.

Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 21 листопада 2018 року позивачці відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги - відповідача та 3-ї особи, дітей померлого.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

З точки зору закону, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

При цьому стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

За змістом ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначено вище, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року був встановлений факт проживання позивачки та ОСОБА_5 в період з 12 квітня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Спірна квартира придбана позивачкою та ОСОБА_5 під час спільного проживання 12 квітня 2001 року за спільні сумісні кошти, як подружжя.

Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю позивачки та померлого, як подружжя.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд вважає обгрунтованими вимоги позивачки в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власність та визнання за нею права власності на її Ѕ частину, як подружжя.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Виходячи з даної норми закону та приведеного вище, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки і в частині виключення Ѕ частини зазначеної квартири зі складу спадщини.

За змістом ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Тобто, позивачка з урахуванням викладеного вище, належить до спадкоємців за законом четвертої черги.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

З точки зору закону судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Відповідно до п. 6 вище приведеної постанови Пленуму безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 тривалий час тяжко хворів, і при цьому догляд за ним, а в подальшому і похованням займалися позивачка та третя особа ОСОБА_4

Зокрема, такими доказами є квитанції, оплачені позивачкою, за обстеження та лікування ОСОБА_5 , виписка з історії хвороби ОСОБА_5 , консультативний висновок щодо надання допомоги по догляду позивачкою за ОСОБА_5 за час знаходження останнього на лікуванні в Національному інституті хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова, виписка з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_5 , довідка, видана Київською міською клінічною лікарнею № 5, виписка з історії хвороби № 3915, довідка про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва, накладна № 42 від 26 серпня 2015 року, договір-замовлення № 2.60614 К .

/ а.с. 45 - 67 /

Зазначені обставини також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8

Вказані свідки підтвердили, що стан здоров`я ОСОБА_5 протягом останніх трьох років перед смертю був таким, що вимагав постійного догляду за ним, під час його хвороби такий догляд здійснювала позивачка з донькою, всі витрати на його догляд, утримання та поховання також здійснювали вони.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки і в цій частині.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідач, не з`явившись до суду та не надавши відзив на позовну заяву, доводів, викладених позивачкою в позові, не спростував.

В свою чергу приведені позивачкою докази є належними та допустимими доказами з точки зору ст.ст. 77, 78 ЦПК України, сумніватися в об`єктивності яких у суду немає підстав.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи обсяг задоволених позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню 5 634, 40 гр. судового збору на користь позивачки, сплаченого нею при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 368, 392, 1216, 1258, 1259, 1261, 1264 ЦК України, ст. ст. 3, 60, 61,74 СК України, ст. ст.2,4,5, 12,13, 76-81, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 16, 0 кв.м.,спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 16, 0 кв.м.

Виключити Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 зі складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Змінити черговість одержання ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 як спадкоємця першої черги.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 634, 40 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 липня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва