ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору та визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 52 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.04.2017 року.

У порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та станом на 04.12.2013 року має заборгованість у розмірі 133 371,68 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони 26.04.2007 року уклали договір іпотеки № DNR0GA00000363, згідно з яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно квартиру загальною площею 62,80 кв.м, житловою площею 43,60 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Посилаючись на положення ст.ст. 12,33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року, звернути стягнення на вищеназвану квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою АДРЕСА_1 .

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась з зустрічним позовом, який уточнила в ході розгляду справи, обґрунтовуючи його тим, що 26 квітня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № DNR0GA00000363, за яким вона отримала кредит у розмірі 52 000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 26 квітня 2017 року.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено нарахування пені в розмірі 0,15 % за кожний день прострочення від суми простроченого платежу. Банком розрахована заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту 47 793,92 доларів США, по процентам 35 917,21 доларів США, по комісії 4 796,00 доларів США, по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 44 864,55 доларів США.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що положеннями пункту 4.1 кредитного договору порушується принцип рівності сторін договору (ці умови договору є несправедливими), оскільки розмір додаткової відповідальності по сплаті пені дорівнює 44 864,55 доларів США, що перевищує 50% заборгованості за кредитом (44 253,57 доларів США), а тому відповідно до вимог ч. ч. 2, 3, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 236 ЦК України даний пункт кредитного договору підлягає визнанню недійсним з моменту укладення договору - з 26 квітня 2007 року.

Крім того, виконання умов по вказаному кредитному договору було забезпечено договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, укладеним між нею та Банком, за яким предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_2 . Вона вважає, що оскільки договір іпотеки квартири не містить строку дії іпотеки, то іпотека за цим договором припинилась 26 квітня 2017 року (строк повернення кредиту за умовами п. 7.1 Кредитного договору), що передбачено нормами абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 252 ЦК України та вбачається зі сталої судової практики. Оскільки підлягають визнанню припиненими її зобов`язання за договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, то необхідно вилучити з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за нею, і вилучити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

З урахуванням викладеного, позивач просила суд визнати недійсними умови пункту 4.1 кредитного договору № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та нею, визнати припиненими її зобов`язання за договором іпотеки квартири № DNR0GA00000363 від 26 квітня 2007 року, та вилучити з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за нею, вилучити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення відмовлено.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними умови кредитного договору та визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною умови кредитного договору та визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки квартири задоволено.

Визнано недійсними умови пункту 4.1 кредитного договору № DNR0GA00000363 від 26 квітня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Вилучено з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , і вилучено з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою Ольгою Іванівною.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, ПАТ КБ Приватбанк звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ПАТ КБ Приватбанк задовольнити, а в задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про визнання недійсним умови пункту 4.1 кредитного договору. Крім того, зазначає, що Закон України Про іпотеку надає банку право звернення стягнення як в позасудовому порядку так і на підставі рішення суду. Судом першої інстанції необґрунтовано визнано договір іпотеки припиненим, так як він діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNR0GA00000363, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 52 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.04.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року, згідно з яким відповідач за первісним позовом надала в іпотеку нерухоме майно квартиру загальною площею 62,80 кв.м, житловою площею 43,60 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання ( п.27 Договору іпотеки), а саме:

- переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або

- продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору-купівлі продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, в т.ч. отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно положень ст.ст.33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.328, 335, 376, 392 ЦК України, законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки як в позасудовому порядку так і за рішенням суду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки застереженням в іпотечному договорі передбачено саме позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позасудовий спосіб захисту за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції щодо визнання договору іпотеки припиненим колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Згідно статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Визнаючи припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором іпотеки № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки не містить строку дії іпотеки, тому іпотека за цим договором припинилась 26 квітня 2017 року, відповідно строку повернення кредиту за умовами п. 7.1 Кредитного договору.

Однак такі висновки суду не відповідають положенням чинного законодавства та матеріалам справи.

Згідно ч.5 ст.3 Закону України Про іпотеку іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За п.28 Договору іпотеки, іпотека діє до повного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За розрахунком позивача, станом на 04.12.2013 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 133 371,68 доларів США. Вказана сума складається з: 47 793,92 доларів США заборгованість за кредитом, 35 917,21 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4 796,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 44 864,55 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів виконання боржником зобов`язання, проведеного належним чином, настання строку такого виконання не може бути підставою для припинення іпотеки. Тому безпідставним є припинення дії зобов`язання, яке забезпечує основне зобов`язання, що залишилось невиконаним.

З огляду на зазначене, зустрічні позовні вимоги про визнання припиненими зобов`язань ОСОБА_1 за договором іпотеки квартири № DNR0GA00000363 від 26 квітня 2007 року та вилучення з державного реєстру іпотек відповідного запису задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною умови пункту 4.1 кредитного договору, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено стягнення пені в розмірі 0,15 % за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

Банком розрахована заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту 47 793,92 доларів США, по процентам 35 917,21 доларів США, по комісії - 4 796,00 доларів США, по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 44 864,55 доларів США.

Відповідно до вимог ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку, розмір додаткової відповідальності по сплаті пені дорівнює 44 864,55 доларів США, що перевищує 50 % заборгованості за кредитом (47 793,92 доларів США).

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Під час укладення кредитного договору, сторони досягли згоди за всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 та представника банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» в своїх запереченнях на зустрічний позов, ставив питання про застосування строку позовної давності (том.1, а.с.195-199).

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним пункту договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_1 в повному обсязі була ознайомлена з оспорюваними умовами кредитного договору при його укладанні 26 квітня 2007 року, вона мала можливість на протязі трьох років звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права. Однак позичальник на протязі тривалого часу беззаперечно користувалася кредитними коштами та сплачувала передбачені договором чергові платежі, а з позовом про визнання недійсною умови пункту 4.1 кредитного договору звернулася до суду тільки в листопаді 2016 року, пропустивши встановлений ст.256 ЦК України строк позовної давності, застосування якого за відповідною заявою відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Поважних підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом колегія суддів не вбачає.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання припиненими зобов`язань за договором іпотеки квартири, вилучення з державного реєстру іпотек, з відмовою у задоволенні цих вимог.

Згідно вимог ч.ч.10, 13 ст.141 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» судових витрат підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання припиненими зобов`язань за договором іпотеки квартири, вилучення з державного реєстру іпотек та відмовити у задоволенні цих вимог.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року скасувати в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судових витрат.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704, 00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова