Провадження № 22-ц/801/1496/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 рокуСправа № 127/18786/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Марчук В.С., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 року, постановлене у складі судді Медяної Ю.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що слідчим Управлінням ГУ НП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000845 від 20 листопада 2017 року.

28 листопада 2017 року в рамках даного кримінального провадження під час проведення обшуку у відповідача ОСОБА_2 були вилучені грошові кошти в розмірі 5 000,00 дол. США і 134 250,00 грн. Відповідно до протоколу обшуку від 28 листопада 2017 року, відповідачем було зазначено, що він не був на час обшуку обізнаний про походження вилучених грошових коштів.

Позивачем зазначено, що вилучені у відповідача ОСОБА_2 грошові кошти є його приватною власністю, які були заощаджені ним особисто з відповідних доходів, оскільки він тривалий час проходив службу у лавах Збройних Сил України на посадах начальницького офіцерського складу і на вказані заощаджені кошти він планував здійснити перший внесок з метою придбання житла у м. Києві.

Однак, зустрівшись 30 листопада 2017 року з відповідачем, останній повідомив, що він переплутав коробку, що залишав йому на зберігання позивач, який не ставив до відома про її вміст, з купленими ним коробками цукерок, а тому відбулась помилка, що призвела до вилучення грошових коштів слідчим Управлінням ГУ НП в Київській області

Також, відповідач повідомляв, що не був обізнаний про належність позивачу вилучених грошових коштів.

Незважаючи на неодноразові усні звернення позивача до відповідача, останній обіцяв належні позивачу грошові кошти повернути, в той же час неодноразово ставив під сумнів право власності на вказані грошові кошти.

14 грудня 2017 року позивач звернувся до відповідача письмово з претензією про повернення грошових коштів.

22 грудня 2017 року відповідач повідомив, що вилучені грошові кошти він повернути не може та додатково зазначив, що на час їх вилучення йому було невідомо про їх приналежність позивачеві.

24 грудня 2017 року позивач звернувся і заявою до начальника СУ ГУНП в Київській області та слідчого СУ ГУНП в Київській області Безпалого О.А. про повернення належних позивачеві грошових коштів у сумі 5 000 дол. США та 134 250,00 грн., які вилучені у відповідача 28 листопада 2017 року, на що отримав відповідь, що вказані грошові кошти вилучені в ході проведення обшуку по кримінальному провадженню №0000845.

Враховуючи, що грошові кошти не повернуті, право на них фактично не визнається, що перешкоджає позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися власністю.

На підставі наведеного, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на валютні цінності (грошові кошти) у кількості 5 000 дол. США та грошові кошти в сумі 134 250,00 грн., які вилучені під час обшуку 28 листопада 2017 року у кримінальному провадженні №0000845 від 20 листопада 2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що грошові кошти у заявленому розмірі, які були вилучені у ОСОБА_2 , належать йому на праві власності і що саме вказані кошти були передані останньому на зберігання.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідач позов визнав, що є підставою для задоволення позову у розумінні статті 206 ЦПК України.

Також, суд помилково дійшов до висновку, про недоведеність права власності на грошові кошти, оскільки вказаний факт передачі грошей підтверджується в кримінальному провадженні №0000845.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

03 липня 2019 року ОСОБА_2 подав заву про визнання апеляційної скарги.

23 липня 2019 року до апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника позивача адвоката Кундеуса С.І., аргументи яких зводяться до того, що суд першої інстанції без постановлення ухвали про відмову в прийнятті визнання відповідачам позову не вправі був відмовляти в задоволення позовних вимог. Крім цього, представник позивача - адвокат Кундеус С.І. зазначає про неправильне тлумачення судом першої інстанції положень ст. 937 ЦК України, що регулюють правовідносини договору зберігання.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому ним було подано заяву про визнання апеляційної скарги.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 28 листопада 2017 року в рамках кримінального провадження №0000845 від 20 листопада 2017 року під час проведення обшуку в службовому кабінеті №107 СУ ГУНП в Київській області за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 15-А виявлено старшого слідчого СУ ГУНП в Київській області Шеверуна В.О. та громадянина ОСОБА_2 . На сейфі ліворуч виявлений поліетиленовий пакет зеленого кольору, в якому знаходиться металева коробка з під цукерок «Рафаело», яка скріплена скотчем. Відкривши при всіх учасниках дану коробку, виявлено та вилучено грошові кошти в розмірі 5000,00 дол. США і 134250,00 грн., що підтверджується протоколом обшуку від 28 листопада 2017 року (а.с. 113-119).

У зазначеному вище протоколі обшуку відповідач ОСОБА_2 зазначив, що коробка, в якій виявились кошти, занесена ним в кабінет випадково. Коли він її відкрив, був здивований, що там грошові кошти. Відповідач думав, що у коробці знаходяться цукерки «Рафаело», він її взяв із собою на допит випадково.

Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000845 від 20 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_2 обвинувачується у пропозиції службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати їй неправомірну вигоду, а так само наданні такої вигоди за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи дії з використанням службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що вилучені у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5000,00 дол. США та 134250,00 грн. належать йому та були передані ОСОБА_2 на зберігання.

У зв`язку з неповерненням відповідачем грошових коштів, 24 грудня 2017 року позивач звернувся і заявою до начальника СУ ГУНП в Київській області та слідчого СУ ГУНП в Київській області Безпалого О.А. про повернення належних йому грошових коштів у сумі 5 000 дол. США та 134 250,00 грн., які вилучені у відповідача 28 листопада 2017 року, на що отримав відповідь, що вказані грошові кошти вилучені в ході проведення обшуку по кримінальному провадженню №0000845, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, речовим доказом у кримінальному провадженні у відповідності до ст. 98 КПК України, та ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва в порядку ст.ст. 131,132, 170-173 КПК України на вказані грошові кошти накладено арешт (а.с. 41, 42).

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 937 ЦК України визначає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

З огляду на те, що передачі на зберігання підлягала сума грошових коштів у розмірі 5000 дол. США та 134250,00 грн, що значно перевищувала у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що складає 340 грн., то письмова форма для такого правочину була обов`язковою.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції відповідно до норм чинного законодавства та на підставі доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належність йому вказаних коштів та укладення з відповідачем договору зберігання грошових коштів у розмірі 5000 дол. США та 134250,00 грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову оскільки відповідач визнав позов, то суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки визнання ОСОБА_2 позову суперечить закону з викладених вище підстав, то суд обґрунтовано не взяв таке визнання позову до уваги.

Доводи представника позивача про те, що визнання позову відповідачем повинно бути розцінено судом як безумовна підстав для задоволення позову не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема Цивільного кодексу України, який чітко встановлює підстави та порядок укладення договору зберігання.

Оскільки, судом встановлено, що позивачем не доведено належними допустимими доказами, що вилучені грошові кошти належать йому та були передані на зберігання ОСОБА_2 , таким чином визнання відповідачем позову є безпідставним та суперечить вимогам закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі не підтвердженні, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Щодо заяви відповідача про визнання апеляційної скарги, то згідно вимог ч.4 ст. 364 ЦПК України таке визнання може бути враховано лише при наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи, тому з урахуванням встановлених у справі обставин та недоведеності заявлених позовних вимог, відсутні підстави для врахування визнання відповідачем апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Частиною 6 статті 141 ЦПК передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 020,00 грн. слід компенсувати за рахунок держави у поряду, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 020,00 грн. компенсувати за рахунок держави у поряду, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.С. Марчук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук