Номер провадження: 22-ц/813/2679/19
Номер справи місцевого суду: 520/9276/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Васильків О.В. 06 листопада 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

07 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів, який уточнила 22 березня 2018 року, та просила визнати ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , - такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . При цьому, позивач посилалась на те, що вона є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані, але фактично з 2007 року не проживають дочка позивача ОСОБА_2 та онуки: ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2016 року народження. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим порушує права позивача, яка несе тягар утримання квартири сплачує комунальні платежі з врахуванням відповідачів. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що факт не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин з 2007 року є доказаним і підтвердженим відповідачем ОСОБА_2 та свідками, які підтвердили факт того, що відповідачі використовують житло позивача лише у цілях наявності реєстрації місця проживання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 24 лютого 2006 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 15 березня 2006 року /а.с.16/.

З довідки, виданої з домової книги про склад сім`ї та прописку ЖБК «Вимпіл-16» №17/42 від 18 липня 2017 року вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , 1959 року народження, її син ОСОБА_5 , 1991 року народження, донька ОСОБА_2 , 1979 року народження, та онука ОСОБА_3 , 2003 року народження /а.с.9/.

Стороною відповідача суду надано Довідку про реєстрацію місця проживання особи, з якої вбачається, що за спірною адресою з 02 вересня 2016 року також зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.64/.

В судовому засіданні суду першої інстанції представником відповідача було надано свідоцтво про народження доньки відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та Довідку про реєстрацію місця проживання особи, з якої вбачається, що за спірною адресою з 24 жовтня 2016 року також зареєстрована ОСОБА_6 .

На підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_2 за спірною адресою, суду було надано Акт від 18 липня 2017 року, складений сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підписи яких завірені керуючою ЖБК «Вимпіл-16» ОСОБА_10 /а.с.11/.

Стороною позивача суду також були надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг, що надаються за спірною адресою.

В ході розгляду справи відповідач пояснювала, що вона разом з чоловіком та старшою дочкою були змушені піти зі спірної квартири, так як в сім`ї були конфлікти через сина позивача ОСОБА_11 , її брата по матері. Ними було прийнято рішення пожити окремо. Її сім`я винаймала житло через дорогу від спірної квартири. Факт вимушеного переселення пояснювала тим, що позивач виставила на сходовий майданчик їх особисті речі. Інше майно: пральна машина, кондиціонер, шафу, залишились в квартирі та на цей час вказаними речами користується позивач.

Під час проживання напроти будинку АДРЕСА_2 їх старша донька залишалась в квартирі бабусі та ночувала там.

Позивач ОСОБА_1 не оспорювала того факту, що в квартирі є майно відповідача пральна машина та шафа. Щодо часу виникнення конфлікту позивач пояснила, що в 2016 році вона загубила ключі від квартири, тому поїхала до сім`ї дочки в Совіньйон, звідки зять її вигнав, вона у них забрала комплект ключів від спірної квартири, тому вважає, що саме поведінка зятя була початком конфлікту.

Позивач пояснила також, що вона пропонувала зятю та дочці, щоб одна онука була зареєстрована у неї, а інша зареєстрована у другої бабусі. Щодо народження третьої онуки ІНФОРМАЦІЯ_2 жовтня ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її реєстрація за спірною адресою, будь-яких заперечень та висловлювань суду першої інстанції не надала.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є сином позивача та не підтримує стосунків з відповідачем. Свідок ОСОБА_11 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 зі своєю родиною не проживає за спірною адресою з 2006 чи 2007 року. До того часу були сварки з мамою, оскільки чоловік відповідачки зловживав алкоголем. Старша донька відповідачки залишалась ночувати в спірній квартирі, оскільки школа, де вона навчається, розташована в трьох кварталах від будинку, де живе позивач. Відповідач ОСОБА_2 не виявляла намірів щодо вселення в спірну квартиру, її особистих речей в квартирі немає, їй була потрібна лише реєстрація. Між ними є конфлікт через чоловіка сестри. Після того як сім`я сестри пішла з квартири, він, свідок, поселився в їх кімнаті, де проживає і зараз. Момент, коли сім`я сестри пішла свідок не пам`ятає, так як його не було вдома.

Свідок ОСОБА_12 , допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, - пояснив, що є чоловіком відповідача. При цьому свідок ОСОБА_12 пояснив, що він з родиною на теперішній час проживає в Совіньйоні в недобудованому будинку, в зв`язку з чим не може там зареєструвати дітей та дружину. Сам свідок зареєстрований за адресою проживання своєї матері, однак з родиною він там ніколи не проживав. ОСОБА_12 також пояснив суду, що надавав матеріальну допомогу своїй тещі для сплати комунальних платежів, та оскільки були нормальні стосунки, будь-яких письмових розписок немає. Старша донька в 2009 році залишалась ночувати за спірною адресою, а два роки тому позивач забрала ключі від квартири, так як в жовтні 2015 року вони посварились через борги. Свідок ОСОБА_12 також підтвердив, що вселятись до спірної квартири вони не мали наміру, їм була потрібна лише реєстрація, оскільки діти мають бути соціально захищеними.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що є другом ОСОБА_12 та знайомий з позивачем, підтвердив, що родина ОСОБА_14 проживає в Совіньйоні в недобудованому будинку, де не має можливості здійснити реєстрацію місця проживання. При цьому свідок зазначив, що родина відповідача зі спірної квартири переїхала в зв`язку з конфліктами на побутовому підґрунті. Зі слів друзів знає, що вони давали гроші на ремонт та оплату комунальних послуг в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що є матір`ю свідка ОСОБА_12 та знає, що після одруження її син разом з дружиною почали жити за спірною адресою, де робили ремонт в туалеті та ванній, купили шафу. Коли народилась старша донька позивач її доглядала, а свідок ОСОБА_12 надавав їй за це грошові кошти в сумі 150 доларів США. Потім жили в орендованій квартирі, тепер живуть в Совіньйоні. Речі, що подарували подружжю ОСОБА_14 на весіллі, залишились в спірній квартирі.

Таким чином, всі свідки підтвердили факт виникнення неприязних стосунків між сторонами. Тому, суд обґрунтовано вважав встановленими поважні причини не проживання сім`ї відповідача в спірній квартирі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили наявність конфлікту та неприязних відносин, які склались між ними на побутовому підґрунті під час спільного проживання в спірній квартирі, у зв`язку з поведінкою чоловіка відповідачки та наявності, на думку позивачки, боргів, пов`язаних з покупкою автомобіля.

Свої позовні вимоги сторона позивача обґрунтовувала положеннями ст. 405 ЦК України, частина перша якої визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, призведе до порушення прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_3 , 2003 року народження, та малолітньої ОСОБА_4 , 2016 року народження, що також прийнято судом до уваги при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача не підлягали задоволенню як не обґрунтовані та не доведені, оскільки ОСОБА_1 не була доведена наявність порушень її прав фактом реєстрації відповідачів за спірною адресою, крім того, судом встановлено, що відповідач зі своєю родиною переїхала з спірної квартири внаслідок існуючих конфліктних відносин, що суд розцінив як поважну причину не проживання за вказаною адресою.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин з 2007 року є доказаним і підтвердженим відповідачем ОСОБА_2 та свідками, які і факт того, що відповідачі використовують житло позивача лише у цілях наявності реєстрації місця проживання.

Так, за приписами ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Враховуючи конфліктні відносини, що склалися між сторонами, колегія суддів доходить до висновку, що факт не проживання відповідачів у спірній квартирі обумовлений поважними причинами, що, в сою чергу, не може бути підставою для позбавлення дітей права користування житлом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 19.07.2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе