ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» липня 2019 року

м. Харків

справа № 639/187/18-ц

провадження № 22ц/818/3351/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А.,

заінтересовані особи - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року в складі судді Баркової Н.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович звернувся до суду з поданням, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. знаходиться виконавчий лист № 639/187/18, виданий 21 грудня 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 10 137,07 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 271 369,83 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 9750,24 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 261 014,37 грн.; сума заборгованості за відсотками - 386,83 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 10 355,46 грн. Боржником у вказаному виконавчому документі зазначено ОСОБА_1

Вказав, що 19 березня 2019 року ним відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа ВП № 58664625 та накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця.

Зазначив, що постанову про відкриття виконавчого провадження направлено на адресу боржника та стягувача, доказом чого є поштові квитанції.

Вказав, що з метою перевірки майнового стану боржника та здійснення примусового виконання виконавчого документа направлені запити до Пенсійного Фонду України, Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області, Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

Згідно наданих вказаними установами відповідей встановлено, що у боржника відсутні джерела доходу, але є відкриті рахунки у банківських установах - Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» та Акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк».

Зазначив, що 28 березня 2019 року ним винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено для виконання у вищевказані фінансові установи разом з вимогою № 1432, якою зобов`язано банки надати інформацію про наявність та стан рахунків боржника; рух коштів та операції за рахунками боржника; щодо договорів про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм індивідуального банківського сейфу, тощо.

На вказану вимогу банківські установи повідомили, що на рахунках боржника кошти відсутні.

Також, 28 березня 2019 року ним здійснено вихід за адресою, що зареєстрована як місце проживання боржника: АДРЕСА_1 . Проте, за вказаною адресою боржника не виявлено, перевірити майновий стан неможливо, доступу до приміщення не надано.

Вказав, що згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області за боржником зареєстровано транспортний засіб ИЖ 80, (1983), бежевий, державний номер НОМЕР_1 та 10 квітня 2019 року на вищевказаний транспортний засіб накладено арешт та оголошено його в розшук.

Зазначив, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про право власності боржника на нерухоме майно відсутні.

Водночас, заочним рішенням Жовтневого районного суду від 12 листопада 2018 року по справі №639/187/18, що набрало законної сили, встановлено, що двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 26,1 кв. м., належить по Ѕ частки квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу квартири від 17 березня 2004 року.

Після смерті ОСОБА_3 у 2010 році її чоловік ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право власності не видавалося, хоча строк його видачі не обмежений.

Зазначив, що таким чином право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, у встановленому законом порядку.

Вказав, що вживає всіх можливих заходів для виконання рішення, однак такі заходи не призводять до належного виконання рішення суду, тоді як боржник рішення суду добровільно не виконує, жодного разу не з`являвся до виконавця, не надав пояснень та декларації про доходи і майно, а також не надає доступу до житла, у зв`язку з чим здійснити перевірку майнового стану за місцем реєстрації немає можливості, отже, необхідно звернути стягнення на майно боржника.

Зазначив, що сума боргу перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, тому існує можливість звернути стягнення на єдине житло боржника.

Просив звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме: на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, а саме на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарги виклав вимоги подання. Вказав, що належність боржнику спірного майна є преюдиціальним фактом, що підтверджується рішенням суду, яким встановлено, що Ѕ частина квартири успадкована боржником, однак не зареєстрована у встановленому законом порядку; що звернення виконавця з таким поданням не є крайнім заходом та не є передчасним, оскільки здійснено після вжиття низки заходів, спрямованих на перевірку майнового стану боржника, в ході яких встановлена відсутність у боржника грошових коштів та майна; що виконавцем надано докази для правильного визначення частки спадкового майна; що звернення стягнення на майно не порушує права іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні та заінтересований у виконанні судового рішення та отриманні коштів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що звернення приватного виконавця до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано за боржником, є крайнім заходом, який є передчасним та може призвести до порушення спадкових прав громадян через відсутність необхідних доказів для правильного визначення частки спадкового майна, належного боржнику.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 24 листопада 1990 року, від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №825/2-40/1/7-049, до якого в подальшому внесено зміни додатковими угодами №1 від 10 листопада 2008 року та №2 від 26 травня 2010 року, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 15 000,00 доларів США (а. с.16-19).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 01 червня 2007 року банк та ОСОБА_3 за себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що діє як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , уклали договір іпотеки № 825/4-40/9/7-063, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5463, відповідно до умов якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру, двокімнатну, загальною площею 46,0 кв. м., житловою площею 26,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям по одній другій частці квартири кожному - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 березня 2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М. за реєстровим № 691, право власності на яку зареєстроване Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 3222117 від 31 березня 2004 року, реєстраційний номер - 5099611, номер запису П-6-10326 в книзі 1. Внаслідок внесення змін до договору кредиту, до договору іпотеки також внесено відповідні зміни (а. с.25-29).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

У січні 2018 року банк звернувся до суду з позовом до спадкоємців ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2018 року, у якому ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року виправлено описку, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 10 137,07 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 271 369,83 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 9 750,24 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 261 014,37 грн.; сума заборгованості за відсотками - 386,83 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 10 355,46 грн., та судовий збір по 2035,27 грн. з кожного (а. с. 103-108, 131-132).

Зазначене заочне рішення суду набрало законної сили 21 грудня 2018 року.

На виконання заочного рішення суду від 02 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова 21 грудня 2018 року видано чотири виконавчих листи, в яких ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року виправлено описки (а. с. 121-124, 134-136).

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. перебуває виконавчий лист № 639/187/18, виданий 21 грудня 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова, боржником в якому зазначено ОСОБА_1 (а. с.151).

19 березня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. за №737 отримано заяву Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про відкриття виконавчого провадження.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 19 березня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа ВП № 58664625, яку направлено на адресу боржника ОСОБА_1 , про що свідчить поштова квитанція від 20 березня 2019 року (а .с. 158, 159).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 19 березня 2019 року накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 298 506,81 грн. (а. с. 161).

Як вбачається з відповідей Пенсійного Фонду України № та № від 19 березня 2019 року ОСОБА_1 пенсію не отримує, відомості про боржника як особу, що працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, та про останнє місце роботи відсутні (а. с.166).

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб № від 22 березня 2019 року інформація щодо ОСОБА_1 щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку відсутня (а. с. 165).

З відповіді Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами підприємцями № від 22 березня 2019 року вбачається, що у боржника ОСОБА_1 наявні відкриті рахунки у банківських установах - Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» та Акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк».

28 березня 2019 року приватним виконавцем Бабенком Д.А. винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках у банківських установах, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 298 506,81 грн., яку направлено для виконання у вищевказані фінансові установи разом з вимогою від 28 березня 2019 року № 1432, якою зобов`язано банки надати інформацію про наявність та стан рахунків боржника (відомості про залишок коштів, наявність встановлених арештів, інших обмежень); рух коштів та операції за рахунками боржника за період з 01 липня 2018 року до моменту надання відповіді; щодо договорів про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм індивідуального банківського сейфу, що охороняється банком, та будь-яку іншу відому інформацію про рахунки боржника, які відкриті як на ім`я фізичної особи, так і на фізичну особу-підприємця.

На виконання зазначеної постанови Акціонерне товариство «Альфа-Банк» повідомило приватного виконавця, що на рахунку ОСОБА_1 відсутні кошти для виконання постанови, та Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» повідомило, що на рахунках боржника недостатньо коштів для виконання постанови (а. с.175).

З відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 02 квітня 2019 року №31/20-1343 вбачається, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб ИЖ 80, (1983), бежевий, НОМЕР_1 , та постановами приватного виконавця Бабенка Д.А. від 10 квітня 2019 року на вищевказаний транспортний засіб накладено арешт та оголошено його в розшук (а .с.171-174).

28 березня 2019 року приватним виконавцем Бабенком Д.А. здійснено вихід за адресою, що зареєстрована як місце проживання боржника: АДРЕСА_1 , та встановлено, що за вказаною адресою боржника не виявлено; перевірити майновий стан неможливо; доступу до приміщення не надано, про що у присутності понятих складено відповідний акт.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 березня 2019 року №160071454 та №160073995 вбачається, що відомості щодо права власності боржника ОСОБА_1 на нерухоме майно відсутні.

Право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , станом на 19 березня 2019 року залишається зареєстрованим по Ѕ частині за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року (а. с. 162-164).

Водночас, з відповіді П`ятої Харківської державної нотаріальної контори на адресу банку від 20 грудня 2011 року № 3686/0116 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 її чоловік ОСОБА_1 08 квітня 2011 року подав заяву про прийняття спадщини. Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала заяву про відмову від спадщини на користь сина померлої - ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за законом або за заповітом не видавалось, строк його видачі не обмежений.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини п`ятої указаної норми, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи боржник ОСОБА_1 є спадкоємцем частини квартири, проте, не реєструє право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку, тому приватний виконавець звернувся до суду із поданням щодо вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути перешкодою для проведення виконавчих дій щодо виконання судового рішення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року (справа № 623/2000/15-к, провадження № 61-12242св18).

Разом з тим, судова колегія не погоджується з доводами приватного виконавця щодо того, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини спірної квартири.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбана у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по Ѕ частині на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року. Відповідні відомості зареєстровані Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Однак, спірне майно померлою ОСОБА_3 набуто в період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , а той факт, що Ѕ частина квартири зареєстрована лише на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні, оскільки конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Таким чином, Ѕ частина спірної квартири належала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, та інша Ѕ - їхньому сину ОСОБА_2 .

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Підпункт 4.20 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачає, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Отже, частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року (справа № 320/1658/15-ц, провадження № 61-5220св18).

Таким чином, частка ОСОБА_3 у спірній квартирі, яка підлягає поділу між її спадкоємцями, з урахуванням набуття квартири у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 , становить ј.

Згідно відповіді П`ятої Харківської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги за законом є її чоловік ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини, та мати ОСОБА_4 , яка подала заяву про відмову від спадщини на користь сина померлої - ОСОБА_2 .

Враховуючи, що ОСОБА_2 , 1994 року народження, на час смерті матері у 2010 році був неповнолітнім, він вважається таким, що прийняв спадщину на підставі частини 4 статті 1268 ЦК України.

Отже, спадщина ОСОБА_3 у розмірі ј частки квартири підлягає поділу між трьома її спадкоємцями у рівних частках, а саме по 1/12 кожному (1/4 : 3 = 1/12).

З урахуванням відмови матері померлої - ОСОБА_4 від своєї 1/12 частки у спадщині на користь сина померлої, ОСОБА_2 належить 2/3 частини спірної квартири, з яких 1/2 на підставі договору купівлі-продажу та 1/6 в порядку спадкування за законом після смерті матері (1/2+1/12+1/12 = 1/2+1/6 = 2/3), а ОСОБА_1 відповідно - 1/3 частина, з яких ј на підставі договору купівлі-продажу, укладеного його дружиною, як частка у спільному сумісному майні подружжя, та 1/12 у порядку спадкування після смерті дружини (1/4+1/12 = 1/3).

Враховуючи вищевикладене, висновок приватного виконавця щодо належності ОСОБА_1 Ѕ частини спірної квартири не відповідає обставинам справи. Власником більшої частини спірної квартири, а саме 2/3 частин, є ОСОБА_2 , щодо якого виконавче провадження не відкрито.

Посилання приватного виконавця щодо того, що належність ОСОБА_1 Ѕ частини квартири є преюдиційним фактом, встановленим заочним рішенням суду про стягнення заборгованості у даній справі, є безпідставними, оскільки заочним рішенням лише встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, однак висновку щодо розміру належного йому спадкового майна суд не робив.

Крім того, вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване за ним, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що такий захід як звернення стягнення на нерухоме майно, має бути застосовано у крайньому випадку.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрований за адресою спірної квартири, та доказів наявності у нього іншого житла не надано.

Застосування судом положень частини 10 статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року, справа № 2-592/09, провадження № 61-8383 св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року (справа № 522/6400/15-ц, провадження № 61-19786св18).

Отже, відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення стягнення на житло, в якому проживає особа, є виключним заходом, може бути застосовано в останню чергу, що визначено частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», з метою уникнення обмеження конституційних прав громадянина.

Разом з тим, з поданих до суду матеріалів не вбачається, що до звернення до суду з відповідним поданням приватним виконавцем вжито всі заходи в рамках цього виконавчого провадження, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо встановлення факту відсутності у боржника по виконавчому провадженню достатніх коштів чи рухомого майна для належного проведення виконавчих дій.

Так, приватним виконавцем встановлено відсутність у боржника нерухомого майна, що зареєстровано за ним на праві власності, а також направлено запити до державних органів та банківських установ, з відповідей яких вбачається, що боржник не має зареєстрованих джерел доходу, не отримує пенсію, а також не має на банківських рахунках грошової суми, достатньої для виконання рішення суду.

Водночас, постановою приватного виконавця від 10 квітня 2019 року оголошено у розшук належний боржнику автомобіль. Однак, відомостей щодо безрезультатності такого розшуку матеріали справи не містять.

Разом з тим, частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Однак, даних щодо здійснення приватним виконавцем періодичної перевірки майнового стану боржника не надано.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 28 березня 2019 року приватним виконавцем Бабенком Д.А. здійснено вихід за адресою, що зареєстрована як місце проживання боржника: АДРЕСА_1 , та за вказаною адресою боржника не виявлено; перевірити майновий стан неможливо; доступу до приміщення не надано, про що у присутності понятих складено відповідний акт.

На підставі пункту 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Проте, суду не надано доказів того, що приватний виконавець звертався до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, отже неможливо дійти висновку, що приватним виконавцем вчинено в повному обсязі дії, спрямовані на виявлення коштів, рухомого майна боржника, на які можна звернути стягнення для погашення боргу.

Виходячи з вищевикладеного, посилання приватного виконавця щодо того, що звернення з вказаним поданням не є крайнім заходом та не є передчасним, оскільки здійснено після вжиття низки заходів, спрямованих на перевірку майнового стану боржника, в ході яких встановлена відсутність у боржника грошових коштів та майна, не можуть бути прийняті до уваги.

Окрім викладеного, судова колегія звертає увагу на те, що з матеріалів справи не вбачається, що боржник ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання судового рішення, та що йому взагалі відомо про існуюче відкрите виконавче провадження.

Згідно вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2018 року (справа № 916/1605/15-г).

Під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Таким чином, належним доказом підтвердження надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Матеріали справи свідчать про те, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 19 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу боржника, що підтверджується поштовою квитанцією від 20 березня 2019 року.

Однак, повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яким би підтверджувалось отримання боржником зазначеної постанови приватного виконавця, до суду не надано.

Також, матеріали справи не містять доказів направлення боржнику вимоги про явку до приватного виконавця, та, відповідно, невиконання ним обов`язку, передбаченого пунктом 5 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.

За таких умов доводи приватного виконавця щодо ухилення боржника від добровільного виконання рішення суду та нез`явлення його на вимогу виконавця, є необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Водночас, посилання суду першої інстанції щодо того, що звернення приватного виконавця до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано за боржником, може призвести до порушення прав іпотекодержателя, який не позбавлений права звернути стягнення на іпотечне майно у передбаченому законом порядку, судова колегія вважає необґрунтованим.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно даних Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 , знаходиться в іпотеці у Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», якою забезпечено зобов`язання за кредитним договором, заборгованість за яким стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заочним рішенням суду, що знаходиться на виконанні приватного виконавця.

При цьому, статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право, а не обов`язок іпотекодержателя, який в даному випадку є також стягувачем у виконавчому провадженні, задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та не позбавляє права виконавця звертатися до суду з поданням у порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року (справа № 509/327/17-ц, провадження № 61-11736св18).

Однак, з урахуванням вищевикладених обставин справи таке посилання суду не призвело до неправильного вирішення питання щодо подання приватного виконавця.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. сплачено судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року.