ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4092/19 Справа № 213/3916/18 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 01 лютого 2019 року, ухваленого суддею Князєвою Н,В. у м. Кривому Розі, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді2018 року позивач ОСОБА_1, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_2, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював з 19.04.2011 по 12.02.2015 та з 11.01.1984 по 18.11.1994 машиністом насосних установок, з 18.11.1994 по 19.04.2011 машиністом млинів на рудозбагачувальній фабриці №2 ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», де здійснював виробничі дії, повязані з фізичним перевантаженням, показники якого перевищували нормативні через недосконалість робочого місця.

Загальний стаж роботи на підприємстві в умовах впливу шкідливих факторів становить 31 рік 1 місяць.

У звязку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, які характеризувалися підвищеним навантаженням, що перевищувала гранично допустимі норми через недосконалість робочого місця, позивач отримав хронічне професійне захворювання.

Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м.Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» від 14.01.2015 позивачу встановлено діагноз: радикулопатія попереково-крижова (L5-S1) і шийна (С5-С7) переважно зліва, з вираженим порушенням біомеханіки хребта, больовим та мязово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого-другого ступеню, остеоартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого-другого ступеню, периферичним нейроваскулярним синдромом верхніх кінцівок з порушенням трофіки кистей (М54.1).

У пункті 17 акту форми П-4 встановлено, що причинами виникнення професійного захворювання є:

робоча поза до 300/ більше 300 - 50-11.9% / - робочої зміни при нормативному значенні до 25% / - %;

перебування в незручній позі до 50% часу зміни при нормативному значенні 36-40%;

перебування в вимушеній позі 2,4-4,2% при нормі «вільна»;

нахили тулуба 176-319 разів при допустимих до 100 разів;

потужність зовнішньої роботи при роботі за участю мязів нижніх кінцівок 94,6 Вт при нормативному значенні 41-90 Вт;

статичне навантаження за з міну при утриманні вантажу:

-двома руками 00 кг*с при нормативних до 70000 кг*с.

28.04.2015 оглядом МСЕК, позивачу визначено ступень втрати професійної працездатності 30% по радикулопатії.

03.04.2018 позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності 30% по радикулопатії та третю групу інвалідності безстроково.

Позивач зазначає, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування.

У зв'язку з професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв'язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями.

Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, оскільки він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині.

Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань.

У звязку із чим просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 55230 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 47000 (сорок сім тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в доход держави судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат ОСОБА_2, просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідачів на користь позивача до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Представник позивача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання на виробництві відповідача, наслідком чого стала значна втрата професійної працездатності 30%, отримання третьої групи інвалідності безстроково у відносно молодому віці, необхідність постійного лікування, проходження чисельних оглядів МСЕК, довготривалості негативних змін в житті позивача. Вказує, що на даний час самопочуття ОСОБА_1 не поліпшується, негативні зміни в його житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 «ІнГЗК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що суд залишив поза увагою, що праця у шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці», окрім того, відповідач щороку впроваджує нові методи і засоби, які б сприяли покращенню умов праці своїх робітників та витрачає на охорону праці чималі кошти, тобто виробнича діяльність на підприємстві, яке використовувало працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах, не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці, встановлених ст.ст.5-8 ЗУ «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України.

Відповідач вважає, що суд, не прийняв до уваги вину самого позивача у набутті професійного захворювання, так як він, знаючи про шкідливі виробничі фактори, наявність в нього погіршення стану здоровя, свідомо обрав таку роботу та продовжував працювати, ставлячи за пріоритет матеріальні блага, а не власне здоровя.

Також, відповідач вважає, що позивачем не надано доказів, що підтверджують наявність у нього моральної шкоди, оскільки акт розслідування професійного захворювання, довідка МСЕК та виписки з історій хвороби підтверджують лише факт встановлення професійного захворювання і не можуть бути підтвердженням заподіяння моральної шкоди.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що у позивача є можливість скористатися наданими йому правами відповідно до ЗУ «Загальнообовязкове державне соціальне страхування», оскільки він є застрахованою особою і Фонд може відшкодувати витрати згідно висновку МСЕК.

Відповідач вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди є необґрунтованим і занадто завищеним з урахуванням проценту втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 30%.

На думку відповідача під час розгляду справи не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 11.01.1984 працював машиністом насосних установок збагачувальної фабрики № 2 ІнГЗК; 18.11.1994 переведений на рудозбагачувальній фабриці №2 машиністом млина; 19.04.2011 переведений на рудозбагачувальній фабриці №2 машиністом насосних установок; 13.05.2015 звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України (а.с.32-37).

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 лютого 2015 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1, а саме: радикулопатії попереково-крижової (L5-S1) і шийної (С5-С7) переважно зліва, з вираженим порушенням біомеханіки хребта, больовим та мязово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого-другого ступеню, остеоартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеню та колінних суглобів, ПФ першого-другого ступеню, периферичним нейроваскулярним синдромом верхніх кінцівок з порушенням трофіки кистей (М54.1).

Зазначений діагноз встановлений Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 14 січня 2015 року.

Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 19.04.2011 по 12.02.2015 машиністом насосних установок на рудозбагачувальній фабриці №2 ПАТ «ІнГЗК», позивач здійснював виробничі дії, повязані з фізичним перевантаженням, де показники перевищували нормативні через недосконалість робочого місця.

Працюючи з 11.01.1984 по 18.11.1994 машиністом насосних установок на рудозбагачувальній фабриці №2 ІнГЗК та з 18.11.1994 по 19.04.2011 машиністом млинів на рудозбагачувальній фабриці №2 ПАТ «ІнГЗК», також здійснював виробничі дії, повязані з фізичним перевантаженням, де показники перевищували нормативні.

Відповідно до п.17 акту причиною професійного захворювання визнано: робоча поза до 300/ більше 300 - 50-11.9% / - робочої зміни при нормативному значенні до 25% / - %;

перебування в незручній позі до 50% часу зміни при нормативному значенні 36-40%;

перебування в вимушеній позі 2,4-4,2% при нормі «вільна»;

нахили тулуба 176-319 разів при допустимих до 100 разів;

потужність зовнішньої роботи при роботі за участю мязів нижніх кінцівок 94,6 Вт при нормативному значенні 41-90 Вт;

статичне навантаження за з міну при утриманні вантажу:

-двома руками 00 кг*с при нормативних до 70000 кг*с (а.с. 15-19).

При первинному огляді МСЕК 28 квітня 2015 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 30 % з радикулопатії з 14 квітня 2015 року до 01 травня 2016 року у звязку професійним захворюванням. Встановлена третя група інвалідності (а. с. 9).

При повторному огляді МСЕК 03 квітня 2018 року позивачу, повторно встановлено 30 % втрати професійної працездатності з 01 травня 2018 року безстроково. Група інвалідності третя. (а.с. 11-14).

ОСОБА_1 з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 03.11.2014 по 21.11.2014, з 10.07.2015 по 21.07.2015, з 24.10.2016 по 02.11.2016, з 10.01.2017 по 24.01.2017, з 09.01.2018 по 22.01.2018 (а.с. 20-31).

Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоровя, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ст.173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. ОСОБА_4 і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Згідно положень ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 6 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Аналіз наведених норм закону вказує на те, що відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання нещасних випадків, професійних захворювань, іншого пошкоджень здоров'я чи настання смерті були б неможливими.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Судом першої інстанції було перевірено і встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації.

Виходячи з викладеного, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди, судом першої інстанції обґрунтовано покладено на відповідача, оскільки обов'язок створити безпечні умови праці законодавством покладено на роботодавця.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ІнГЗК» про наявність вини позивача в отриманому ним професійному захворюванні, так як він свідомо обрав роботу протягом тривалого часу у шкідливих умовах праціта продовжував працювати, ставлячи за пріоритет матеріальні блага, а не власне здоровя, оскільки ці обставини не виключають законодавчо закріпленого обов'язку роботодавця, забезпечити безпечні умови виробничого середовища.

Спростовуються й доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 в частині необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідачів на користь позивача та відповідача щодо невідповідності цього розміру засадам розумності, виваженості і справедливості та вважає, що він визначений з урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, що у звязку з ушкодженням здоровя було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, врахував, і ступень втрати професійної працездатності 30%, які встановлені безстроково, третю групу інвалідності, наявность правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

При цьому, суд врахував і те, що позивачем та його представником не доведено, що моральна шкода завдана, серед іншого внаслідок втрати працездатності саме у молодому віці, через що він відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з отриманим ним професійним захворюванням під час виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат"залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: