Провадження № 22-ц/812/671/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/6168/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Данилової О.О.,

за участі секретаря судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 26 лютого 2019 року під головуванням судді Біцюка А.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Єдність Миколаїв» про усунення перешкод та стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСББ «Єдність Миколаїв» про усунення перешкод та стягнення шкоди.

Посилаючись на те, що відповідач незаконно перекрив евакуаційний вихід на горище та дах будинку за адресою: АДРЕСА_1, позивач просив суд зобов'язати відповідача негайно демонтувати встановлену металеву решітку в другому під'їзді будинку; на дверях (вихід на горище і дах) встановити запори, які легко відчиняються зсередини, а встановлені на даний час замки, які замикаються ключем, демонтувати, а також стягнути на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2019 року вказану позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не усунені недоліки, вказані в ухвалі Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2018 року, а саме, не сплачено судовий збір у справі, в якій було відкрите провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність ухвали суду, порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, а справу повернути на новий розгляд до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для залишення позовної заяви без розгляду були відсутні, оскільки відкривши провадження у даній справі суд першої інстанції вже встановив, що позовна заява була подана з додержанням вимог статей 175 та 177 ЦПК України. Крім того, суд залишив без розгляду його клопотання про витребування у відповідача доказів на підтвердження доводів щодо звільнення від сплати судового збору.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надійшло.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСББ «Єдність Миколаїв», в якому, посилаючись на не незаконність перекриття відповідачем евакуаційного виходу на горище та дах будинку за адресою: АДРЕСА_1, просив суд зобов'язати відповідача негайно демонтувати встановлену металеву решітку в другому під'їзді будинку; на дверях (вихід на горище і дах) встановити запори, які легко відчиняються зсередини, а встановлені на даний час замки, які замикаються ключем, демонтувати. Крім того, позивач просив стягнути на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Також, позивач подав до суду клопотання, в якому, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд звільнити його від сплати судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою того ж суду від 2 листопада 2018 року, залишену без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 3 січня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, вказану позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу сплатити судовий збір в сумі 1409 грн. 69 коп.

Копія ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2018 року направлена позивачу на його поштову адресу 5 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 53) та на електронну адресу 8 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 54). Повторно була направлена копія вказаної ухвали на електронну адресу позивача 28 січня 2019 року та доставлено до електронної скриньки того ж дня (т. 1 а.с. 147).

Однак, у встановлений судом строк, судовий збір за подачу позовної заяви позивач не сплатив.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо несплати судового збору, позивач посилався на те, що він звільнений від сплати цього збору, оскільки справа розглядається в межах Закону України «Про захист прав споживачів», статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Між тим, за замістом статей 1, 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, які є суб'єктами господарювання, виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги.

Згідно статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об'єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Відповідно до статті 22 цього Закону для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об'єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг.

Водночас, відповідно до положень частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Отже, із системного аналізу положень статей 1, 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» вбачається, що до правовідносин, що виникають із діяльності ОСББ відповідно до статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Враховуючи викладене, а також характер спору, який виник по даній справі між позивачем та ОСББ щодо перекриття останнім виходу на горище та дах будинку, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин, не можуть застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення вказаної позовної заяви без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України, в зв'язку з несплатою позивачем судового збору.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду не було підстав для залишення позову без розгляду, тому що під час відкриття провадження у справі судом не встановлено недотримання вимог статей 175, 177 ЦПК України, не можуть прийматись до уваги, оскільки як вбачається зі змісту статті 257 ЦПК України, якщо порушення правил статей 175, 177 ЦПК України виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені пунктом 8 частини першої цієї статті, а саме, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

При відкритті апеляційного провадження апеляційним судом було відкладено вирішення клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення враховуючи положення частини 5 статті 12 ЦПК України щодо дотримання принципу об'єктивності та неупередженості. Суд дійшов такого висновку виходячи з того, що вирішення питання сплати судового збору тісно пов'язане з результатом розгляду апеляційної скарги, оскільки доводи, на які позивач посилався в своєму клопотанні про звільнення від сплати судового збору, є аналогічними доводам, які зазначені ним в апеляційній скарзі, як підстава для скасування оскаржуваного судового рішення.

Вирішуючи вказане клопотання апелянта, колегія дійшла наступного.

Так, обґрунтовуючи своє клопотання про звільнення від сплати судового збору, позивач посилався на те, що справа розглядається в межах статті 42 Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів, статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», Правил пожежної безпеки в Україні, Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій.

Між тим, як зазначалось вище, колегія суддів дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли по даній справі, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватись, а тому підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за правилами вказаного Закону відсутні.

Посилання позивача на Правила пожежної безпеки в Україні, Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій не можуть прийматись до уваги, оскільки вказані нормативні акти питання сплати судового збору не регулюють.

Що стосується клопотання ОСОБА_1, яке ним було заявлено в судовому засіданні апеляційного суду, щодо звільнення від сплати судового збору в зв'язку з тяжким майновим станом, колегія судді дійшла наступного.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містить і стаття 136 ЦПК України.

Відповідно до вимог підпункту 9 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на ухвалу суду, яка подана фізичною особою, оплачується судовим збором у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1921 гривню.

Отже, розмір судового збору за подачу апеляційної скарги по даній справі складає 384 грн. 20 коп. (1921х0,2).

Обґрунтовуючи своє клопотання про звільнення від сплати судового збору апелянт посилався на те, що він звільнений з роботи та на цей час ніде не працює.

Між тим, доказів, які б підтверджували відсутність інших доходів, а також рухомого чи нерухомого майна, позивачем не надано.

За такого, колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору в зв'язку з тяжким матеріальним становищем не підлягає задоволенню, оскільки заявником не надано належних доказів неспроможності сплатити судовий збір в зазначеному вище розмірі.

Таким чином, відповідно до положень частини 2 статті 136, частини 1 статті 141 ЦПК України та статті 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 384 грн. 20 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 384 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.