Дата документу 07.05.2019 Справа № 320/9539/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/9539/18
Провадження №22-ц/807/1578/19
Головуючий в 1-й інстанції - Ковальова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року, ухвалене в м. Мелітополь (повний текст рішення складено 08 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 27.12.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103. В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_3 є її батьком, а ОСОБА_1 - племінником. Житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності її батьку та її матері - ОСОБА_4 , в якому вони проживали. З 1994 року позивач проживала у вказаному житловому будинку, доглядаючи хвору матір. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла. Перед смертю в присутності батька, мати заповідала їй, зокрема, належну їй Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивачка фактично прийняла спадщину та вступила у її володіння і до 1998 року, коли батько зареєстрував новий шлюб управляла будинком та обслуговувала його. Після смерті матері ніхто зі спадкоємців першої черги, а це батько, вона та її брат, до нотаріальної контори не зверталися. ОСОБА_6 проживав та був прописаний за іншою адресою. Батько порадив їй не звертатися за оформленням спадщини після померлої матері на Ѕ частину вказаного будинку, обіцяючи, що він розділить спадщину між нею та її братом ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 її брат ОСОБА_6 помер. Після його смерті батько пообіцяв, що Ѕ частину він залишить їй, а іншу Ѕ частину дітям померлого брата. Однак, як їй стало відомо, 27.12.2017 батько подарував увесь будинок ОСОБА_1 Вважає даний правочин недійсним, оскільки батько міг розпорядитися лише Ѕ частиною будинку. У зв`язку з тим, що батько та племінник не погоджуються у добровільному порядку переоформити на неї належне їй спадкове майно, позивачка вимушена звернутися до суду.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору дарування недійсним - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 27.12.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103, в частині дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачкою не було належним чином доведено факт вступу в управління або володіння спадковим майном, пропущено строк позовної давності.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , одружилися ІНФОРМАЦІЯ_6 , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. (а.с. 84).

Від вказаного шлюбу у подружжя ОСОБА_9 народилися діти - ОСОБА_10 та ОСОБА_6 . (а.с. 15).

В період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_11 придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , який був оформлений на ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.07.1985 (а.с. 19-20).

14.09.1973 ОСОБА_2 одружилася та змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 16).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 15.07.1996р. (а.с. 17).

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 були: її діти - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та чоловік - ОСОБА_3 .

Згідно повідомлення Мелітопольської державної нотаріальної контори від 11.12.2018, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не заводилася, заповіти не посвідчувалися. (а.с. 66-69).

Відповідно до довідки голови квартального комітету № 39 Цибулєвої Н.І. від 03.02.2018 № 14, ОСОБА_2 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 1994 року по 1997 року у зв`язку зі здійсненням догляду за хворою матір`ю ОСОБА_4 (а.с.12).

Факт фактичного вступу ОСОБА_2 в управління та володіння спадковим майном визнаний відповідачем ОСОБА_3

Позивач та її батько - чоловік померлої ОСОБА_4 ОСОБА_3 прийняли спадщину після померлої шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а.с. 18).

ОСОБА_6 - син померлої ОСОБА_4 , спадщину після смерті матері не приймав, оскільки проживав за іншою адресою.

Таким чином, між спадкоємцями в рівних частках розподілилася спадщина після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та у власність кожного перейшло по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно, ОСОБА_3 міг розпорядитись лише своєю часткою майна, а саме 3/4 (1/2 частина належна йому та ј успадкована) частинами будинку АДРЕСА_1 .

Згідно копії договору дарування від 27.12.2017,укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с. 87-88).

Відповідно до пункту десятого укладеного договору дарування, дарувальник ОСОБА_3 ствердив, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом сумісної власності, оскільки набутий в результаті приватизації.

Оскільки ОСОБА_3 , укладаючи з ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , порушив встановлені законом правила спадкування частки у спільній сумісній власності, а також майнові права позивача, фактично позбавивши ОСОБА_2 права на спадщину після померлої матері ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку щодо недійсності договору дарування в частині дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, суд вважав можливим визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (діючої на час придбання житлового будинокОСОБА_3 та ОСОБА_17 ), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_2 був спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_18 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 15.07.1996р. (а.с. 17).

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Частка майна одного з подружжя у спільній сумісній власності входить до спадщини після смерті цього подружжя та спадкується спадкоємцями на загальних підставах.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року, норма статті, яка діяла на той час), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 були: її діти - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та чоловік - ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Позивач та її батько - чоловік померлої ОСОБА_4 ОСОБА_3 прийняли спадщину після померлої шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, між спадкоємцями в рівних частках розподілилася спадщина після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та у власність кожного перейшло по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до вимог ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, як вірно вказав суду першої інстанції, ОСОБА_3 міг розпорядитись лише своєю часткою майна, а саме 3/4 (1/2 частина належна йому та ј успадкована) частинами будинку АДРЕСА_1 .

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пунктом дев`ятим Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Оскільки ОСОБА_3 , укладаючи з ОСОБА_1 договір дарування порушив майнові права позивача, фактично позбавивши ОСОБА_2 права на спадщину після померлої матері ОСОБА_16 , вказаний договір обґрунтовано визнаний недійсним в частині дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 визнано право власності на ј частину вказаного житлового будинку.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 травня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков