ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 502/1103/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3129/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2018 року у складі судді Манжос Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Кілійського районного суду Одеської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просять суд встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України.

Заявники посилаються на те, що вони були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1.

У липні 2014 року вони вимушені були переміститись з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до с. Новомиколаївка Кілійського району Одеської області, де вони зараз і проживають, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05 листопада 2014 року. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомим. Заявники також вказують, що внаслідок збройної агресії Російської федерації було порушено цілу низку їх прав передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, зокрема право на життя, право на свободу, повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванню, право не перебувати у рабстві або підневільному стані, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Метою встановлення факту є визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав і обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення (т.1 а.с.202-204).

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (т.1 а.с.215-217 ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що від встановлення в судовому порядку факту за заявою заявників залежить виникнення та реалізація індивідуальних особистих немайнових та майнових прав громадян.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що факт, який підтверджує причину переміщення фізичної особи в іншу місцевість не може бути встановлений в судовому порядку, а факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом і закріплений державою на законодавчому рівні, тому заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Кілійського районного суду Одеської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку окремого провадження (т. 1 а.с.1-25).

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у відкритті провадження за такою заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Розгляд заяв в порядку окремого провадження, а в даному випадку заява про встановлення факту, що має юридичне значення, регулюються правилами ст.ст. 293-294, 315-319 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, також прийшов до помилкового висновку про відсутність необхідності встановлювати його у судовому порядку.

Згідно роз'яснень викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У ч.1ст.4, ч.1ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного приживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Згідно ст.55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.124 Конституції України передбачено делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що ч.2 ст.124 Конституції необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції України) судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Навіть з урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Зі змісту заяви убачається, що заявники просять встановити факт, що має юридичне значення з метою визначення їх статусу як жертв міжнародного збройного конфлікту.

Заявники зазначили, що встановлення факту має значення для подальшого визначення прав та обов'язків, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує для заявників певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув увагу на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

При цьому відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявників.

Законність звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення підтверджено судовою практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах: від 14 березня 2018 року у справі №363/2981/16; від 21 березня 2018 року у справі №417/3852/17; від 21 березня 2018 року у справі №428/12368/16; від 12 квітня 2018 року у справі №243/7029/17; від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16.

В результаті встановленого та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставами для скасування цієї ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст.ст.368,374, п. 4 ч. 1 ст. 379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 24 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді :