Справа № 345/5031/18
Провадження № 22-ц/4808/852/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.Мелінишин Г.П.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 23 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Миговича О. М. в м. Калуші,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з ОСОБА_3 з 30 листопада 1985 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_3 згідно розпорядження відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» №3/2047 від 11 лютого 1998 року про приватизацію чотирикімнатної квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 набула право власності на ? частину вказаної квартири. Інша ? частина квартири належить ОСОБА_3 згідно договору дарування №2656 від 24 грудня 2004 року. 21 серпня 2018 року ОСОБА_5 подарувала дану квартиру своїй сестрі - ОСОБА_4 на підставі договору дарування зареєстрованого в реєстрі №1253. Свою згоду на віжчуження даної квартири він не давав. Вважає оспорюваний договір таким, що порушує його право на частку у спірній квартирі. Посилаючись на те, що ? частина спірної квартири приватизована ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Просить визнати недійсним договір дарування від 21 серпня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Попович і зареєстрованого за №1253 чотирикімнатної квартири загальною площею 72,3 в АДРЕСА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 квітня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, ? частина спірної квартири загальною площею 72,3 в АДРЕСА_2 Калуш АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_3 під час перебування в шлюбі, а тому є спільною власністю подружжя. Згідно ст. 22 та ст. 24 Кодеску про шлюб та сім`ю УРСР від 1969 року, що діяв на час приватизації квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Не є спільним сумісним майном подружжя тільки майно, набуте одним з подружжя як успадковане чи подароване. Своєї згоди на відчуження вказаної квартири він давав. Суд першої інстанції помилково ототожнює приватизацію житла з даруванням житла, оскільки приватизація житла здійснюється згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Посилання на те, що ним реалізоване своє право на приватизацію на квартиру АДРЕСА_3 в 1994 році, не стосується права на ? частини спірної квартири приватизованої його дружиною.

13 червня 2019 року представник ОСОБА_3 . ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що частина квартири після приватизації не стала спільним сумісним майном подружжя, оскільки зі змісту ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир, тобто відсутні підстави вважати, що квартира була придбана за кошти подружжя. На час приватизації спірної квартири норма ст. 61 СК України не діяла щодо визнання спільної сумісної власності подружжя на житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить скарги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_4 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута ОСОБА_3 в порядку приватизації житлового фонду згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить їй на праві приватної власності. Право власності на ? частину спірної квартири набуто у 1998 році, тому ці правовідносини регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення нерухомості, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до об`єктів спілної сумісної власності подружжя. Тобто, відсутні обставини, які б свідчили про необхідність отримання згоди ОСОБА_1 на укладення спірного договору дарування

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що з 30 листопада 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

ОСОБА_3 набула право власності на ? квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 згідно розпорядження №3/2047 від 11 лютого 1998 року відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» про приватизацію чотирикімнатної частину вказаної квартири.

Інша ? частини зазначеної квартири з 24 грудня 2004 року належить ОСОБА_3 згідно договору дарування №2656, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.37).

Судом встановлено, що 21 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Попович О.В. та зареєстрований в реєстрі за N 1253(а.с.34).

Відповідно до пункту 1 договору дарувальник ОСОБА_3 передала майно у власність обдарованій ОСОБА_4 безоплатно.

У пункті 2 договору вказано, що право власності на ? частину зазначеної квартири дарувальник ОСОБА_3 набула згідно розпорядження №3/2047 від 11 лютого 1998 року відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» про приватизацію чотирикімнатної частину вказаної квартири.

Інша ? частина зазначеної квартири з 24 грудня 2004 року належить ОСОБА_3 згідно договору дарування №2656, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.37).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний договір укладений з порушенням ч.2 ст. 65 СК України, так як він не давав нотаріально посвідченої згоди на відчуження спірної квартири, яка належить сторонам відповідно ст.22 КЗпШ України на праві спільної сумісної власності, тому порушено його права на спільне сумісне майно подружжя.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд правильно встановив, що ? частина спірної квартири відповідно ст.22 КпШС України не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута ОСОБА_3 в порядку приватизації житлового фонду згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та належить їй на праві приватної власності, тому зазначене виключило необхідність отримувати згоду її чоловіка на укладення спірного договору дарування квартири.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності того, що при відчуженні ? частини спірної квартири порушено його право спільної сумісної власностіна цю частину квартири позивач не подав.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної про те, що ? частина спірної вкартири відповідно ст 22 КпШС України набута за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута відповідачкою в порядку приватизації житлового фонду згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і належить відповідачці на праві приватної власності, що виключило необхідність отримувати згоду позивача на укладення спірного договору дарування квартири. Право власності на вказану квартиру було набуто у 1998 року, тому ці правовідносини регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення нерухомості, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Тобто, відсутні обставини, які б свідчили про необхідність отримання згоди ОСОБА_1 на укладення спірного договору ОСОБА_3 , про порушення при укладенні спірного договору прав позивача, які у цих правовідносинах не пов`язані з правами відповідачки та вимог закону.

При цьому суд правильно виходив з того, що ОСОБА_3 , будучи вільним в укладенні правочину (зміст якого не суперечить актам цивільного законодавства) та визначенні його умов, керуючись свободою договору, наданою статтями 6, 627 ЦК України, правомірно розпорядилась належної їй квартирою.не відмовилась від його укладення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 04 липня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

Г.П. Мелінишин