Справа № 315/985/18
Номер провадження № 2/315/22/19
25 березня 2019 рокуГуляйпільський районний суд Запорізької області
у складі головуючого: судді Яроша С.О.
при секретарі: Дмитренко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, -
30.07.2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.
20.09.2018 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_3 з відзивом на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала, посилаючись на ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Поняття дати виконання зобов'язання і строку дії договору відрізняються, в договорі встановлений термін розстрочки платежу - серпень 2014 року, тобто встановлена дата виконання, в договорі № 4815 від 13.09.2013 року, момент закінчення виконання зобов'язань - конкретна дата, тому вважає, що позивач має право висувати свої вимоги пов'язані з порушенням зобов'язань в межах строку позовної давності, тобто до 01 жовтня 2017 року, формулювання зазначене в п.2 Інших умов договору, відносно його дії до повного виконання сторонами зобов'язань, призводить до того, що його закінчення може ніколи не наступити, але договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов'язань - конкретний строк який є закінченням строку дії договору, далі у відзиві зазначила, що згідно ст.533 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, виходячи з наведеного визначення, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір, включення умови про поруку як складової частини основного договору, що підписується трьома сторонами: кредитором, боржником і поручителем, у такому вигляді як це зробив позивач, не дозволяє в повній мірі врегулювати відносини поруки, оскільки зовсім не передбачено умов, прав і обов'язків та самого поручительства саме за даним договором, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер, поручителя слід вважати зобов'язаним виключно і в межах строку, передбаченого у ч.4 ст.559 ЦК України - порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, у разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом, якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом, позивачем відносно особи зазначеної в договорі як поручитель, в установлені законом строки позову не подано, тому прохає відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, застосувавши строки позовної давності.
20.09.2018 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_2 з відзивом на позов, в якому він позовні вимоги не визнав, надав суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки в договорі № 4815 від 13.09.2013 року, момент закінчення виконання зобов'язань - конкретна дата, тому вважає, що позивач має право висувати свої вимоги пов'язані з порушенням зобов'язань в межах строку позовної давності, тобто до 01 жовтня 2017 року, а позивач звернувся до суду лише 30.07.2018 року, тобто через 10 місяців після сплину строку позовної давності, формулювання зазначене в п.2 Інших умов договору, відносно його дії до повного виконання сторонами зобов'язань, призводить до того, що його закінчення може ніколи не наступити, але договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов'язань - конкретний строк який є закінченням строку дії договору, тому прохав в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
08.10.2018 року до суду звернувся позивач з відповіддю на відзив позивача, в якій вказав, що для застосування строків позовної давності, відповідачі хибно тлумачать на свою користь умови договору № 4815 від 13.09.2013 року, розрізі лише його положень, що стосуються купівлі-продажу, не звернувши абсолютно ніякої уваги на той важливий для вирішення справи факт, що цей договір є по своїй суті «змішаним» договором і містить у собі не тільки положення саму купівлю-продаж, а також містить у собі ще й елементи та положення оренду та заставу майна, яке є предметом саме цього договору, у відповідності до умов п.4 Договору та п.2 його «Інших умов» - увесь переданий ним товар до виплати його повної вартості знаходився у заставі і у разі невиконання зобов'язань за договором повинен бути повернутий йому увесь повністю із оплатою відповідачами неустойки у розмірі 35% його повної загальної вартості, а у разі неможливості його повернення - сплатити відповідачами повної вартості цього товару, як застави, крім того, у п.2 «Інші умови» Договору також зазначено, що у раз невиконання відповідачами зобов'язань за цим Договором - раніше сплачені ними суми зараховуються як сплата за користування отриманим ними товаром (орендна плата), до закінчення строку Договору - товар залишається власністю Продавця. У відповідності до п.2 «Інших умов» - даний Договір вступає в силу із момент його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним, вказав, що свої зобов'язання за договором № 4815 від 13.09.2013 року ним виконані у повному обсязі, що підтверджується наданими доказами, зокрема актом приймання-передачі товару відповідачам, ст.573 ЦК України регламентує, що заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому, у відповідності до ст.593 ЦК України, право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом, із наданих ним доказів - зобов'язання відповідачів, яке забезпечене заставою, перед ним не виконане та не припинене, своє право власності на предмет застави вони теж у відповідності до умов та положень договору № 481 від 13.09.2013 року не набули.
Позивач у судовому засіданні свій позов підтримав, суду пояснивши, що посилається на обставини, вказані ним в позовній заяві, прохав позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у свою відсутність.
Відповідач ОСОБА_3, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у свою відсутність.
Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини:
13.09.2013 року відповідач ОСОБА_2 сплатив позивачу 850 грн.
Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного:
Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу товару в кредит, що регулюється ст.694 ЦК України та параграфом 3 Порука Цивільного Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідач ОСОБА_2 вніс кошти в рахунок виконання зобов`язання 13.09.2013 року в сумі 850 грн., після чого зобов`язання не виконував, що підтверджується поясненнями.
Відповідно до ч.1 ст.694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний згідно договору оплатити ціну проданого йому в кредит товару щомісячними платежами, зобов`язання по його оплаті з жовтня 2013 року по серпень 2014 року не виконав, чим допустив невиконання зобов`язання щодо оплати товару в кредит.
Відповідно до ч.1 п.3, 4 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.2 п.8 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди.
Судом встановлено, що до суду звернувся позивач як продавець товару за договором купівлі-продажу товару в кредит з позовом за захистом свого порушеного майнового права, передбаченого договором, шляхом відшкодування збитків в зв`язку з тим, що відповідач як позичальник не виконав свій обов`язок щодо оплати ціни товару щомісячними платежами.
Суд доходить висновку, що майнове право позивача, передбачене договором купівлі-продажу товару в кредит на отримання оплати товару порушене відповідачем внаслідок його невиконання обов'язку, передбаченого договором, підлягає захисту судом способом відшкодування збитків у виді повернення несплаченої ціни проданого товару.
Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо застосування строку позовної давності, так як відповідно до ч.6 ст.694 ЦК України з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на товар.
Суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги до відповідача ОСОБА_3, керується положеннями параграфа 3 Цивільного Кодексу України.
Так відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не встановлено законом.
Так як позивач не пред`явив вимоги до відповідача ОСОБА_3 як до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання: з серпня 2014 року до лютого 2015 року, то договір поруки припинився у березні 2015 року.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так як позов задоволено частково на суму 9669,60 грн., то суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України покладає на відповідача сплату судового збору в сумі 704,80 грн. та стягує їх з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 3-5, 8-11, 89, ч.1 ст.141, 263-266, 268, 273, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 526, 610, 611, ч.4 ст.559, 694 ЦК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість проданого товару в сумі 9669,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір 704,80 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Повний текст рішення буде складений 05.04.2019.
На заочне рішення може бути подана заява про його перегляд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Ярош С.О.