Апеляційне провадження № 22-ц/824/4849/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/2202/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухваленого 26 грудня 2018 року під головуванням судді Савлук Т.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 з позовом про визнання недостовірною інформації, що принижує честь та гідність, та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_5 дав інтерв'ю, яке ІНФОРМАЦІЯ_4 вийшло під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого» було опубліковано на Інтернет порталі ІНФОРМАЦІЯ_3 за двома посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2

а саме розповсюдив інформацію, що ОСОБА_4 намагався дати хабар в розмірі 10 млн. грн. за те, щоб НАБУ закрило справу відносно його компанії.

Просив зобов'язати ОСОБА_5 протягом 2 (двох) робочих днів з дня набрання cудовим рішенням законної сили спростувати зазначену недостовірну інформацію, шляхом замовлення за власний рахунок оплати публікації та направлення в Інтренет-видання ІНФОРМАЦІЯ_3) для публікації тексту спростування наступного змісту:

«Спростування. Я, ОСОБА_5, повідомляю, що не відповідають дійсності мої твердження про те, що ОСОБА_4 намагався дати хабар в розмірі 10 млн. грн. за те, що Національне антикорупційне бюро України закрило справу відносно його компаній, які були опубліковані в інтерв'ю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого» в Інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_3)».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 30 ЗУ «Про інформацію», оскільки відповідно до ч. 2 вказаної норми, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проте, вважає, що оприлюднена ОСОБА_5 інформація не тільки не є оціночним судженням, а подана саме у формі фактичних даних, що через спекулювання відповідача співпрацею з державним органом - НАБУ, сприймається, як доведений та достовірний факт, що, по суті, не відповідає дійсності.

Вказує, що судом порушено ч. 4 ст. 10 ЦПК України та не взято до уваги рішення ЄСПЛ, які є джерелом права в Україні,в яких зроблено однозначний висновок щодо недостовірної інформації навіть в контексті журналістських тверджень. Вважаючи, що громадськість має право отримувати інформацію і що позивач здійснює публічну діяльність, суд не врахував,що свобода слова, право на критику, провокаційні висловлювання щодо публічних осіб не є не обмеженими та не можуть, будучи відверто недостовірними, подаватися споживачеві інформації як не перевірена істина. При цьому, відповідач не є журналістом, до інформації яких суспільство звикло відноситися критично,а останній позиціонує себе, як позаштатний працівник правоохоронного органу - НАБУ, до якого у суспільства високий рівень довіри.

Суд першої інстанції не мотивував оцінку кожного аргументу відповідно до п.3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

Окрім цього, судом застосовано закон,який втратив чинність задовго до виникнення спірних правовідносин,а саме ст. 47-1 ЗУ «Про інформацію» та ч. 3 ст. 277 ЦК України.

Попри зазначені судом порушення, представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в своїх доводах зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, які мають значення для справи, зокрема, те, що інформація поширена саме відповідачем у справі та стосується саме позивача у справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач в судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлений належно. Заяв про відкладення справи та про причини неявки до суду не подавав.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив власний аналіз та висловив судження, яке є критичною оцінкою, що не підлягає спростуванню у судовому порядку.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено без належного з'ясування обставин справи, надання їм належної правової оцінки, що призвело до невірного застосування матеріального права і з огляду на що рішення суду не можливо визнати законним та обгрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 дав інтерв'ю, яке ІНФОРМАЦІЯ_4 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого» в Інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_3, яке опубліковано на інтернет порталі ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. (ст. 3, 28, 68).

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Отже, як убачається з матеріалів справи, оспорювана позивачем інформація, викладена у статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого», розміщена в мережі Інтернет в Інтернет-виданні ІНФОРМАЦІЯ_3, яке опубліковано на інтернет порталі ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться у вільному доступі, а отже поширена серед невизначеного кола осіб.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Таким чином, з самої назви статті «ІНФОРМАЦІЯ_6 ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого», а також з її змісту (цитата): «Мое перове дело в охоте на «крупного зверя» - по ОСОБА_4. Он пытался дать взятку в раз мере 10 млн грн за то, чтобы НАБУ закрыло дело в отношении его компании. Но по некоторым причинам мы не смогли собрать достаточную для суда доказательную базу. Тогда ОСОБА_4 повезло, и пока он остается на свободе. При этом возглавляет Комитет ВРУ по вопросам транспорту являясь типичным примером политической «элиты» современной Украины, корда тот, кто принимает законы,на самом деле является прожженый корупионером» убачається, що зазначена у статті інформація носить стверджувальний характер та вказані в ній тези можна перевірити на відповідність її реаліям з огляду на те, що така стаття не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди автора.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що інформація, поширена на Інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_3, не містить фактичних даних, а лише оціночні судження.

З огляду на викладене, підставними є доводи позивача про те, що поширена інформація про нього не є припущенням, оціночним судженням, оскільки її автором не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації.

З матеріалів справи також убачається, а саме з нотаріально засвідченої копії примірника інтерв'ю, що відповідач ОСОБА_5 позиціонує себе як «особу, яка співпрацює з НАБУ на добровільних засадах» і яка займається з боротьбою з корупцією, викриваючи корупціонерів (ас.ас.25-34).

Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» випливає, що при вирішенні спорів, пов'язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній Резолюції зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п'ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Як відомо, позивач ОСОБА_4 є народним депутатом України VIII скликання та головою Комітету ВРУ з питань транспорту.

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про те, що поширена відповідачем у справі ОСОБА_5 інформація про намагання ОСОБА_4 дати хабаря в розмірі 10 млн. грн. за те, щоб Національне антикорупційне бюро України закрило справу відносно його компаній, не є оціночним судженням, а містить висловлені відповідачем ОСОБА_5 фактичні дані про причетність ОСОБА_4 до вчинення злочину, передбаченого, зокрема, статтею 369 Кримінального кодексу України, якою встановлено кримінальну відповідальність за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди. Наведена інформація висловлена саме у формі фактичних тверджень, оскільки може бути підтверджена засобами доказування, встановленими законом, однак, будь-які докази в розумінні вимог Глави 5 Розділу І ЦПК України на підтвердження обставин намагання ОСОБА_4 дати хабаря в розмірі 10 млн. грн. за те, щоб Національне антикорупційне бюро України матеріали справи не містять.

Поширена відповідачем ОСОБА_5 інформація є негативною, оскільки вона містить відомості про протиправну діяльність позивача ОСОБА_4, які не відповідають дійсності. Ця інформація порушує особисті немайнові права позивача, які підлягають судовому захисту у спосіб, встановлений законом.

Поширена інформація носить негативний характер, оскільки позивач є публічною особою, а тому поширення такої інформації ставить під сумнів дотримання ним законів України та його моральних якостей та принципів, що, як наслідок, порушує право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, а також ставить під загрозу його політичне майбутнє, як народного обранця, оскільки створює враження, що він бере участь у корупційних сферах та підриває довіру його виборців.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Окрім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства, апеляційний суд з урахуванням обставин справи, вважає за правильне зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску.

Таким чином, ураховуючи те, що висвітлена у інтерв'ю, яке ІНФОРМАЦІЯ_4 вийшло під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого» було опубліковано на Інтернет порталі ІНФОРМАЦІЯ_3 за двома посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 інформація про позивача за своїм змістом є недостовірною, носить негативний характер, поширена в мережі Інтернет, а тому є такою, що доступна невизначеному колу осіб, стосується безпосередньо ОСОБА_4, зокрема, і як публічної особи, а також є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів спірних висловлювань, які поширені не у формі оціночних суджень, а у формі фактичних тверджень, а тому апеляційний суд вважає, що вимоги про визнання вищевказаної інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції та дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, позивач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі та спростував належними та допустимими доказами висновки суду першої інстанції.

При вирішенні питання щодо судових витрат, апеляційний суд виходить з того, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, позивач має право на відшкодування йому відповідачем судового збору в розмірі 3 523,40 грн. ( 1 409 грн. за подачу позову та 2 114,40 коп. за подання апеляційної скарги).

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_4 інформацію, поширену ОСОБА_5 в його інтерв'ю в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2

а саме інформацію про те, що ОСОБА_4 намагався дати хабар в розмірі 10 мільйонів гривень за те, щоб Національне антикорупційне бюро України закрило справу відносно його компанії.

Зобов'язати ОСОБА_5 протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію про те, що ОСОБА_4 намагався дати хабар в розмірі 10 мільйонів гривень за те, щоб Національне антикорупційне бюро України закрило справу відносно його компанії, шляхом замовлення, за власний рахунок оплати публікації на направлення в Інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_3) для публікації тексту спростування наступного змісту: «Спростування. Я, ОСОБА_5, повідомляю, що не відповідають дійсності мої твердження про те, що ОСОБА_4 намагався дати хабаря в розмірі 10 мільйонів гривень за те, щоб Національне антикорупційне бюро України закрило справу відносно його компанії, які були опубліковані в інтерв'ю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6: ТОП-корупціонери мені розповідали все, тому що сприймали як свого» в Інтернет-виданні ІНФОРМАЦІЯ_3 https://censor.net.ua».

Стягнути з ОСОБА_5 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судовий збір в розмірі 3 523 (три тисячі п'ятсот двадцять три) гривні 40 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: