ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1135/18Головуючий у 1-й інстанції Шміло В.І.
Провадження № 22-ц/817/322/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін: представника апелянта ОСОБА_1

- Горського О.І.

позивача ОСОБА_3

його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/1135/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду від 4 січня 2019 року, ухваленого суддею Шміло В.І., повний текст якого складено 10 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 нерухомого майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 нерухомого майна. В обгрунтування вимог посилається на те, що 22 травня 2004 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання з відповідачкою ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою : АДРЕСА_1 Оскільки покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири виступила відповідачка, то квартира зареєстрована на праві власності за нею. Вважає, що вказана квартира є їхньою із відповідачкою спільною сумісною власністю і належить їм в рівних частках, оскільки значну кількість робіт по ремонту та реконструкції квартири він проводив сам. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року шлюбно-сімейні відносини між ними було розірвано. На підставі даного рішення суду він 25 травня 2018 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. Враховуючи те, що його право власності на 1/2 частину у спірній квартирі не підтверджено документально і не визнається відповідачкою, він звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, що є обєктом права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Рішенням Бережанського районного суду від 4 січня 2019 року позов ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (жителя АДРЕСА_2, РНОКПП- НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3 виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 17 липня 2001 року ) до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (жительки АДРЕСА_3,РНОКПП- НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4) про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1, загальною площею 50,6 кв.м, в тому числі житловою площею 19,4кв.м., що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог вказала, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог не врахував, що після виготовлення проектної документації по реконструкції квартири, подання повідомлення про початок будівельних робіт та після початку будівельних робіт з реконструкції, її квартира стала об'єктом незавершеного будівництва. Тому у Бережанського районного суду не було жодних підстав визнати право власності на частку квартири за позивачем. Позивач має право власності тільки на будівельні матеріали.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Позивач та його представник апеляційну скаргу заперечили, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась хоч належним чином повідомлена про час і місце судового засідання .

Представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Горський О.І. в суді апеляційної інстанції зазначив, що про час і місце судового засідання відповідачка повідомлена, однак займається виготовленням карти побуту в Республіці Польща, а тому просив відкласти розгляд справи.

Колегія суддів прийшла до висновку про відмову у клопотанні, визнала причину неявки відповідачки неповажною.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що майно є об'ктом права спільної сумісної власності.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

В силу частин 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 травня 2004 року сторони зареєстрували шлюб, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції, Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_5, актовий запис №45.

Від даного шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_6 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, 14 серпня 2007 року відповідачка придбала у гр.ОСОБА_8 житлову квартиру, що знаходиться заадресою:АДРЕСА_4, що підтверджується копією договору купівлі продажу, посвідченим 14 серпня 2007 року приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріальне округу Осохівським В.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1101.

Відповідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бережанського ОК МБТІ за № 15950521 від 17.09.2007 року, власником квартири за адресою АДРЕСА_3 являється ОСОБА_1

Заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 р шлюб між сторонами було розірвано, про що позивачу 25 травня 2018 року було видано Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_7, актовий запис за №30.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанцій, перевіривши доводи сторін та надані ними докази, дійшов обгрунтованого висновку, що спірне нерухоме та рухоме майно було придбане у шлюбі, за кошти подружжя, а відтак відповідно до статті 60 СК України належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідач зазначеної презумпції не спростувала.

Доводи апелянта, що її квартира стала об'єктом незавершеного будівництва, а тому у Бережанського районного суду не було жодних підстав визнати право власності на частку квартири за позивачем не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

З інформаційної довідки Бережанського обласного комунального бюро технічної інвентаризації від 30.05.2018 року вбачається, що квартира житловою площею 19,4 кв.м., загальною площею 50,6кв.м. зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу. Проведена реконструкція квартири. Будівлі самочинно побудовані.

Таким чином спірна квартира по АДРЕСА_1, загальною площею 50,6 кв.м, в тому числі житловою площею 19,4кв.м., є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і позивач має право на 1/2 частину у спірній квартирі, а не право на будівельні матеріали.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та письмовим доказам, які містяться в матеріалах справи, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 4 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 квітня 2019 року.

Головуюча : Шевчук Г.М.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач З.Є.