Дата документу 10.04.2019 Справа № 334/9655/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/9655/15-ц Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/516/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та моральної шкоди.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнень зазначила, що 01.10.2014 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, який було зареєстровано Правобережним районним центром зайнятості реєстровий № 1.

23.01.2015 року позивач була звільнена за власним бажанням з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, про що було внесено відповідний запис в трудову книжку.

Остаточний розрахунок при звільненні було проведено до 19.12.2014 року. З моменту звільнення позивач намагалась отримати від ФОП ОСОБА_3 довідку про отримувані доходи для оформлення допомоги як малозабезпечена сім'я, але за відмовою відповідача остання 01.03.2015 звернулась до прокуратури.

Також 05.05.2015 року та 07.07.2015 року позивач отримала відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, в яких вказано отримання доходу у вигляді заробітної плати у 4 кварталі 2014 року 2500,00 грн., а у 1 кварталі 2015 року 815,22 грн.. А також, 28.09.2015 року отримала довідку Форми ОК-5 з Пенсійного фонду України про Індивідуальні відомості про застраховану особу, яка не містить застережень та інформація вказана у цій довідці буде прийматися для нарахування пенсії, в якій було чітко зазначено, що заробітна плата ФОП ОСОБА_3 позивачу була нарахована за грудень 2014 року і склала 1250,00 грн.

Тобто за період з 19.12.2014 по 23.01.2015 року заробітна плата була нарахована, але не виплачена позивачу в сумі 1250,00 грн. Також, не була виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки. Оскільки 23.01.2015 року у день звільнення позивач не була на робочому місці, 18.04.2016 року вона письмово звернулась до ФОП ОСОБА_3 із заявою про добровільну виплату недоплаченої заробітної плати, всіх належних мені сум, нарахованих при звільненні та суми судового збору, яка була отримана відповідачем 21.04.2016 року, але отримала відмову. 13.06.2016 року позивач звернулась до Державної служби України з питань праці у Запорізькі області із завою щодо порушення її прав при звільненні. 04.08.2016 року відповідач поштовим переводу виплатила позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 229,69 грн. після чого позовні вимоги в цій частині були зменшені.

Враховуючи те, що відповідачем не виплачена вся сума заробітної плати позивач просила стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_5, на користь ОСОБА_4 нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 19.12.2014 по 23.01.2015 року в розмірі = 1250,00 грн.; стягнути компенсацію за втрату частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі = 325,50 грн.; стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі = 32492,90 грн. починаючи з 22.04.2016 року по 26.06.2018 рік; стягнути судовий збір в розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 19.12.2014 по 23.01.2015 року в розмірі 1250,00 грн., які повинні бути виплачені з урахуванням обов'язкових внесків та платежів.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4компенсацію за втрату частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 325,50 грн. за період з травня 2016 року по квітень 2018 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 32492,90 грн. починаючи з 22.04.2016 року по 26.06.2018 рік, які повинні бути виплачені з урахуванням обов'язкових внесків та платежів.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким позивачу відмовити у задоволені позову.

Доводами апеляційної скарги є посилання на перевірку управлінням Держпраці у Запорізькій області від 14ю07ю2016 року за результатами якої було складено Акт перевірки №08-04-009/0496, в якому було встановлено єдине порушення ОСОБА_3 щодо невиплати ОСОБА_4 при звільнені грошової компенсації за дні невикористаної відпустки за період перебування в трудових відносинах. Інших порушень не виявлено . Крім того посилається на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи.

ОСОБА_4 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позивачем вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.10.2014 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, якого було зареєстровано Правобережним районним центром зайнятості 01.10.2014 року за реєстровим № 1. За умовами договору розмір заробітної плати встановлений в розмірі 1250,00 грн. на місяць, час виконання робіт згідно графіку, але не більше 40 годин на тиждень, тривалість щорічної відпустки 24 календарних днів.

Трудовий договір було розірвано 23.01.2015 року за бажанням працівника з підстав ст. 38 Кодексу законів про працю України, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці ОСОБА_4, та знято Трудовий договір з реєстрації Правобережним центром зайнятості.

З довідки виданої директором ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_4 дійсно працювала з 01.11.2014 року по 19.12.2014 року за основним місцем роботи та займала посаду продавець, посадовий оклад становить 1250,00 грн. та заробітна плата за два місці складає 2065,22 грн.: за листопад 2014 року - 1250,00 грн., грудень 2014 року - 815,22 грн.

За Відомостям з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів № 64318 від 05.05.2015 року ОСОБА_4 отримала за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року заробітну плату. У четвертому кварталі заробітна плата склала загальний розмір 2500,00 грн..

За Відомостям з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів № 65352 від 07.07.2015 року ОСОБА_4 отримала за період 01.01.2015 року по 31.03.2015 року заробітну плату у 1 кварталі в розмірі 815,22 грн.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України про Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 від 28.09.2015 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_4 дохід у листопаді 2014 року склав 1250,00 грн., за 30 днів у періоді, у грудні 2014 року склав 1250,00 грн. за 31 день у періоді, в січні 2015 року 815,22 грн. за 23 дні у періоді.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За положеннями ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Мінімальним державні гарантії в оплаті праці установлені ст.12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ФОП ОСОБА_3 при звільненні ОСОБА_4 не виплатила всю суму нарахованої заробітної плати, яка складає у грудні 2014 року - 434,78 грн. (1250,00 - 815,22) та у січні 2015 року - 815,22 грн, що разом за період з 19.12.2014 - 23.01.2015 року складає 1250,00 грн. (434,78 + 815,22).

За положеннями статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, судом встановлено, що 23 січня 2015 року в день звільнення ОСОБА_4 на робочому місце не знаходилась та в день звільнення не зверталась до роботодавця з приводу невиплаченої заробітної плати, оскільки не була обізнана щодо нарахування за період з 19.12.2014 року - 23.01.2015 рік заробітної плати працедавцем, з якої було утримано обов'язкових внесків та податкових платежів. Заяву про виплату заробітної плати та інших сум, які належать працівнику при звільненні, ОСОБА_4 направила рекомендованим листом 18 квітня 2016 року, яке було отримано 21.04.2016 року ОСОБА_3 про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

З огляду на зазначене, право на отримання заробітної плати та інших сум, що належать ОСОБА_4 до сплати при звільненні з ФОП ОСОБА_3 з 22.04.2016 року, наступного дня після отримання 21.04.2016 року заяви про виплату несплачених при звільненні сум.

Питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати регулюється ст.34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, який, відтворюючи положення Закону, лише конкретизує підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до ст.34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За положеннями ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст.2 Закону компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст.3 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до п.4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць /після утримання податків і обов'язкових платежів/ і приросту індексу споживчих цін /індексу інфляції/ у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок на підставі показників індексу інфляції, які розміщені на офіційному веб-сайті Міністерства фінансів України за період з травня 2016 року по квітень 2018 року, відповідно до якого приріст індексу споживчих цін за період заборгованості зі сплати заробітної плати за вказаний період становить 26,04% ( 1,001 х 0,998 х 0,999 х0,997 х1,018 х1,028 х1,018 х1,009 х 1,137 (2017 рік) х 1.015 х 1.009 х 1.011х1,001 х100 - 100). Компенсація втрати доходу позивача, яким є заробітна плата складає = 325,50 грн. (1250,00 грн. х 26,04%).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Судом першої інстанції вірно при визначенні розміру середньомісячної заробітної плати керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що середньоденна заробітна плата позивача становить 59 грн. 95 коп., виходить із розрахунку (1250,00+1250,00) /2 = 1250,00 / 166,8 год за 2014 рік х 8 середня тривалість робочого часу = 59,95 грн., наданої довідки про заробітну плату, індивідуальних відомостей про застраховану особу наданих Пенсійним фондом України, Відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів та укладеного 01.10.2014 року трудового договору. Виходячи із сумарного числа робочих днів, період затримки розрахунку при звільненні, в межах вимог позивача, тобто з 22 квітня 2016 року по 26 червня 2018 року становить 542 робочих днів.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право позивача порушене, у зв'язку з чим на його користь необхідно стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 1250 грн. 00 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 325 грн. 50 коп. та середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32 492 грн.90 коп.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на перевірку управлінням Держпраці у Запорізькій області від 14.07.2016 року за результатами якої було складений Акт перевірки № 08-04-009/0496, в якому було встановлено єдине порушення ОСОБА_3 щодо невиплати ОСОБА_4 при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної відпустки за період перебування в трудових відносинах. Інших порушень не виявлено, з огляду на наступне.

Скаржник не звернув уваги, що у справі є лист відповідь № 08/029-05/3033 від 12.07.2016 року Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому зазначено, що на робочому місці працівник в день звільнення була відсутньою, а тому суми при звільненні мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Документальне підтвердження письмової вимоги про розрахунок відсутнє.

Позивач звернулась із такою заявою до ФОП ОСОБА_3 раніше перевірки, яку ФОП ОСОБА_3 отримала 21.04.2016 року. Але під час перевірки про наявність такої заяви ФОП ОСОБА_3 не повідомила, а отже й встановлення факту порушення в цій частині не могло мати місце.

Позивач не була присутня під час перевірки, та не була повідомлена про день її проведення, а також не могла знати про факт утаювання документів працедавцем.

З огляду на зазначене, посилання скаржника на відсутність виявлення такого порушення перевіркою є доказом відсутності вини з цього питання, не може прийматися судом як належне обґрунтування підстав для скасування рішення першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо тривалості розгляду справи, є безпідставними з огляду на те, що ОСОБА_3, жодного разу не приймала участі у розгляді справи. Будь яких скарг з приводу тривалості розгляду справи від відповідача не надходило. Також, представник відповідача подала заяву про слухання справи за відсутності відповідача та представника. Взагалі такі підстави, як тривалий розгляд справи, не можуть бути підставою для скасування рішення. Більш того, тривалість розгляду справи не може бути підставою позбавлення позивача на розгляд питання захисту її прав та на законне рішення суду.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: