Справа № 309/3887/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2018 року, ухваленого суддею Довжанин М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Копашнівської сільської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Копашнівської сільської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільне будівництво.

Позов мотивовано тим, що позивач народився та постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач є священнослужителем, тому періодично він разом з сімєю був змушений проживати в іншій місцевості. В 2011 році він розпочав будівництво будинку на земельній ділянці, що належала його матері, без будь-якого дозволу та проекту. На даний житловий будинок, який заходиться в с.Лунка, вул. Велика Лунка,№21 Хустського району Закарпатської області, виготовлено технічний паспорт. При цьому його мати, ОСОБА_3, надала йому письмовий дозвіл на вилучення частини земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, що стверджується актом від 28.06.2016 р. та зазначає, що на цій земельній ділянці позивачем побудовано житловий будинок за її згодою. Крім цього, матірю позивача подано до реєстраційної служби нотаріально посвідчену заяву від 03.02.2016 року про поділ земельної ділянки площею 0,25 га, що належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на землю серії III ЗК №007026 від 11.02.1998 року, згідно якої просить виділити позивачу земельну ділянку площею 0,08 га (тобто частину земельної ділянки, на якій позивач побудував житловий будинок). 20 травня 2016 року померла мати позивача, ОСОБА_3 У звязку із відсутністю проектної документації та відповідних дозволів, позивач не може зареєструвати та отримати правовстановлюючі документи на самовільно збудований будинок. На даний час у позивача немає іншого варіанту вирішити питання про визнання права власності на самовільне будівництво, окрім як зробити це у судовому порядку. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на самовільно збудований житловий будинок з надвірними побудовами у відповідності до технічного паспорту, який розташований в с.Лунка, вул.Велика Лунка, 21 «а» Хустського району Закарпатської області.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2018 року даний позов задоволено.

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що до суду подано заяву від його імені про визнання позову і розгляд справи у його відсутності, однак, вказану заяву він не підписував і не подавав; суд неправомірно задовольнив позов у звязку з визнання відповідачем позову, не врахувавши, що визнання позову суперечить закону і порушує його права; позов предявленого до неналежного відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зміст рішення суду повинен відповідати положенням, зазначеним в ст. 265 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок в с.Лунка, вул. Велика Лунка,№21 Хустського району Закарпатської області, будівництво якого розпочав у 2011 році на земельній ділянці, що належала його матері, без будь-якого дозволу та проекту.

На даний житловий будинок, на його замовлення виготовлено технічний паспорт.

Земельна ділянка під будівництво сільською радою не виділялась, проект забудови позивачем не розроблявся, дозвіл на початок виконання будівельних робіт не отримувався.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

З огляду на те, що позивач не звертався до компетентних державних органів про прийняття самочинної житлового приміщення та господарської будівлі до експлуатації, вказане питання не було предметом розгляду даних органів, земельна ділянка позивачу під уже збудоване нерухоме майно у встановленому законом порядку не виділялась, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини справи, задовольнив позов, виходячи з того, що відповідач (Копашнівська сільська рада) визнав позов у повному обсязі і визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, проте не врахував, що визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та законні інтереси інших осіб, зокрема апелянта ОСОБА_1

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції згідно п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 1057,21 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2018 року та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Копашнівської сільської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057,21 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: