ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1228/19 Справа № 203/7870/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_2, акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, Пятої дніпровської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3, про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів та за зустрічним позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_2, третя особа Національний банк України, про встановлення нікчемності договору про поточний депозитний вклад та заповідальне розпорядження, -

в с т а н о в и л а:

У грудні ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариство комерційний банк ПриватБанк, яке з 21 травня 2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, (далі АТ КБ ПриватБанк) про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів, мотивуючи його тим, що 05 травня 2013 року померла її мати ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на домоволодіння і грошові кошти згідно з договором про поточний депозитний вклад №, та у визначений законом термін вона звернулась з заявою про прийняття спадщини до Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, проте нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину лише на часту спадщини, а саме домоволодіння по вул.Войцеховича №122-о.

Вказувала, що її мати 02 квітня 1993 року уклала договір про поточний депозитний вклад № за умовами якого в той же день внесла на депозит 50.000 карбованців, ще 40.000 карбованців внесла 27 липня 1993 року та до зазначеного договору було укладено заповідальне розпорядження на її (позивачки) імя, за яким мати заповідала їй 100% вкладу.

Зазначала, що на момент конвертації вкладів 02 вересня 1996 року на належному матері рахунку мало б бути 28 грн. 73 коп., які її мати не витребовувала, рахунок не закривала, будь-які зміни до договору не вносились та його пролонгація відбувалась автоматично.

Вона неодноразово зверталась до банку з вимогою повідомити її про грошові кошти на успадкованому нею рахунку, але отримала відповіді, які не просто не розкривають суть правовідносин між банком та покійною матірю, а й містять завідомо неправдиві відомості про закриття рахунку 31 січня 2013 року, що було фізично неможливим.

Посилаючись на те, що нотаріус неналежним чином виконувала свої функції, що виразилося в ненадання свідоцтва про право власності на вклад в порядку спадкування, банк також грубим чином порушив її права як спадкоємиці вкладника, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати неправомірною бездіяльність державного нотаріуса Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори в частині неналежного виконання нотаріальних дій при оформленні частки спадщини, а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь кошти в розмірі 5.141.567 грн. 55 коп., поклавши на відповідача всі понесені нею судові витрати.

10 серпня 2017 року АТ КБ ПриватБанк звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності договору про поточний депозитний вклад та заповідальне розпорядження, вмотивовуючи його тим, що особою, яка зазначена в договорі та від імені якої його укладено, вказано голову правління банку ОСОБА_5, в той час коли при детальному аналізі наданого договору встановлено, що підпис на договорі від імені ОСОБА_5 відмінний від справжнього підпису вказаної особи.

Вказували, що на копії договору, яка міститься в матеріалах справи, відсутня печатка банківської установи.

Зазначили, що форма договору № складена без додержання вимог ЦК України та нормативних актів Національного банку України та відсутні визначені останніми документи, що підтверджують внесення грошової суми.

Посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_2, зважаючи на вказані вище обставини, є необґрунтованими, а тому просили суд ухвалити рішення, яким встановити нікчемність договору про поточний депозитний вклад №, укладеного 02 квітня 1993 року між банком та ОСОБА_6, а також нікчемність заповідального розпорядження від 02 квітня 1993 року ОСОБА_6Є, за вказаним договором.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги АТ КБ ПрватБанк залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмови у задоволенні її позову, наполягала на тому, що її права порушуються, оскільки її мати поклала на депозитний рахунок у банку грошові кошти, а вона, як її спадкоємиця, має право отримати їх та відсотки за весь період.

В апеляційні скарзі позивач за зустрічним позовом АТ КБ Приватбанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорювані ними правочини є нікчемними в силу закону.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що позивачка ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_6, яка померла 05 травня 2013 року (т.1 а.с.95,101).

За життя між ОСОБА_6 та комерційним банком «Приватбанк» (після зміни найменувань публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та на момент розгляду справи акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») було укладено договір про поточний депозитний вклад № від 02 квітня 1993 року (т.1 а.с.5).

Пунктом 1 вказаного договору було передбачено внесення вкладником готівкою в касу банку або шляхом перерахування на рахунок № грошових коштів в розмірі 50.000 крб. на строк 4 роки з моменту укладення договору, з щомісячним нарахуванням дивідендів за річною ставкою 110%.

Також п.1 договору сторонами було погоджено, що якщо за закінченням строку дії договору жодна із сторін не забажає його розірвати, договір вважається продовженим на рік на тих саме умовах. Подальша пролонгація договору проводиться щорічно в тому ж порядку.

Пунктом 2 договору було передбачено право вкладника збільшувати розмір коштів на рахунку шляхом безпосереднього внесення грошових сум в касу банку або шляхом перерахування на рахунок банку.

За життя ОСОБА_6Є склала заповіт, посвідчений 24 травня 2007 року державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №4-456, за яким на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обовязки, та все, що буде належати їй на день смерті, заповіла онуці ОСОБА_7 (т.1 а.с.104).

ОСОБА_7 прийняла спадщину, звернувшись за місцем відкриття спадщини до Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою від 31 травня 2013 року про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_6, як спадкоємець за заповітом (т.1 а.с.93).

В подальшому за заявою ОСОБА_7 від 11.03.2014 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, останній в цей же день нотаріусом було видано відповідне свідоцтво на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1, право власності на 2/3 частки якого належало померлому спадкодавцю ОСОБА_6 (т.1 а.с.102 зв.105,110).

11 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_6, яка складається з 2/3 часток домоволодіння АДРЕСА_1, як спадкоємець за законом першої черги, що в силу ст.1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині та фактично прийнявши її будучи прописаною та проживаючи разом із спадкодавцем за однією адресою на день його смерті.

Також у вказаній заяві ОСОБА_2 просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку вищевказаної квартири (т.1 а.с.112).

З наданого копії паспорту та пенсійного посвідчення (т.1 а.с.99 зв.112) підтверджується, що ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства 2 групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матірю ОСОБА_6 АДРЕСА_1, а тому в силу ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину та в силу ч.1 ст.1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на спадкування половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

Також з копії спадкової справи вбачається, що 11 квітня 2014 року нотаріусом ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.114).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що даний позов предявлено не до всіх належних відповідачів. Вирішуючи питання в частині зустрічних позовних вимог АТ КБ ПриватБанк суд прийшов до висновку, що спірний договір було укладено в письмовій формі, в останньому визначено всіх істотні умови вказаного виду договору, права та обовязку сторін, що свідчить про його відповідність діючим на момент укладення положенням законодавства, зокрема, вимогам ст.ст.41,42,44,153,154 ЦК УРСР, підстави для визнання заповідального розпорядження нікчемним також вважав відсутніми.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

02 квітня 1993 року мати позивача уклала з відповідачем договір про поточний депозитний вклад № та зробила заповідальне доручення по ньому.

У відповідності до вимог статті 44 ЦК Української РСР, у редакції чинній на момент вчинення спірного правочину, повинні укладатись у письмовій формі: угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3)інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.

Громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Порядок розпорядження вкладами, внесеними в державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначається їх статутами і зазначеними у частині першій цієї статті правилами (стаття 384 ЦУ Української РСР, у редакції чинній на момент вчинення спірного правочину ).

Порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу (стаття 564 ЦК Української РСР, у редакції чинній на момент вчинення спірного правочину).

Заповідальне розпорядження може бути включено в умови договору банківського вкладу або складено у формі окремого документа.

Таким чином доводи апеляційної скарги банку про нікчемність оспорюваних банком правочинів колегією суддів відхиляються.

Правочини відповідали вимогам ст.ст.41,42,44,153,154 ЦК УРСР.

Як і не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про нікчемність оспорюваних правочинів в силу статей ЦК України, та у звязку з їх невідповідністю Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженій постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року, оскільки на час їх вчинення вони не діяли.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Умовами частини першої статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Частина 1218 ЦК України встановлює два можливих види вираження волі спадкодавця-вкладника: заповіт та спеціальне розпорядження банківській установі: якщо спадкодавець зробив розпорядження банківській установі або застереження щодо вкладу в загальному заповіті, то вклад переходить у власність особи, вказаної в розпорядженні чи заповіт; якщо розпорядження банку чи застереження у заповіті не було, або заповідальне розпорядження на вклад у банку скасовано чи змінено заповітом, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад видається спадкоємцям за законом на загальних підставах.

Положення про те, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним, визначає, що порядок і умови переходу прав на вклад відповідають звичайній процедурі спадкування; до оформлення права на такий вклад у порядку спадкування застосовується режим оформлення спадщини; право на частину вкладу можуть отримати й спадкоємці за правом на обов'язкову частку, якщо такі є.

Втім з матеріалів справи вбачається, що позивач не єдиний спадкоємець померлої ОСОБА_6

Також колегія суддів звертає увагу на те, що спадкоємцю вкладника, незалежно від того, спадкування здійснюється за законом, заповітом або заповідальним розпорядженням, необхідно звернутися до державної нотаріальної контори або до приватного нотаріуса за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня смерті вкладника з відповідною заявою.

Відповідно до пункту 222 Інструкції нотаріуси спадкоємців мають право зробити запит в банки (фінансові установи), страхові установи про наявність на ім'я померлого вкладів, страхових виплат. Відповідно до статті 46 Закону України "Про нотаріат", банки (фінансові установи), страхові компанії повинні подати відомості в строк, вказаний нотаріусом. Після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини нотаріус видає спадкоємцям, які прийняли спадщину, свідоцтво про право на спадщину на підставі документів, що підтверджують факт смерті спадкодавця, місце відкриття спадщини, а також право власності спадкодавця на відповідний вклад у банку (фінансовій установі).

В ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що матеріали цивільної справи повинні містити обґрунтовану відмову нотаріуса у вчинені нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У матеріалах даної цивільної справи відсутня відмова саме про видачу свідоцтва про право на спадщину на депозитний вклад за заповідальним розпорядженням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для задоволення її позову є хибними.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, спростовуються встановленими по даній справі обставинами.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_9