КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5260/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_3, через свого представника - адвоката Любаренка І.О., звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування пред'явленого позову зазначено, що з 14 серпня 2017 року позивач працював на посаді головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство у ПАТ «Дельта Банк». Із 25 по 27 грудня 2017 року позивача було відряджено до м. Ужгород. Незважаючи на те, що 25 грудня 2017 року припадало вихідним (святковим) днем - Різдвом Христовим, відповідач не зарахував позивачу цей день як робочий та не виплатив заробітну плату. Наказом від 16 лютого 2018 року № 141-к/ТР позивача звільнено з роботи за угодою сторін, однак повного розрахунку з ним не проведено, а саме не виплачено заробітну плату за перебування у відрядженні у святковий день в подвійному розмірі 1 272,72 грн. з огляду на те, що заробітна плата позивача за один робочий день складала 636,36 грн.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь заробітну плату в подвійному розмірі 1 272,72 грн. за відпрацьований у відрядженні святковий день, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 636,36 грн. за кожен день такої затримки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, який перебуває у стані ліквідації, на момент звільнення позивача не мав невиконаних перед ним зобов'язань щодо виплати заробітної плати, відповідно не допустив порушень вимог статті 116 КЗпП України при його звільненні, а відтак у відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених правилами статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, представник позивача - адвокат Любаренко І.О., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник посилається на те, що ОСОБА_3 бажання про надання йому іншого дня відпочинку не мав, відповідних заяв не писав, тому оплата його праці у відрядженні мала бути проведена за подвійними відрядними розцінками згідно вимог статтей 72, 107 КЗпП України. Судом не прийнято до уваги положення колективного договору та додатків до нього, якими передбачено, що день службового відрядження оплачується працівникові як звичайний день, а оплата за роботу у вихідні дні і святкові (неробочі) дні, надурочний час, у розмірах та за розцінками, установленими чинним законодавством. Про відрядження до м. Ужгород позивачу було повідомлено усно, а тому він не знав, що йому надано день відгулу, який так і не використано. При цьому за роз'ясненнями Міністерства соціальної політики України, викладені в листі від 5 березня 2012 року № 204/13/184-12, весь період перебування у відрядженні є робочим часом працівника, за який відповідно до статті 121 КЗпП України має виплачуватись заробітна плата згідно з умовами трудового або колективного договору і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Вважає, з вини відповідача позивачу не було виплачено при звільненні належну заробітну плату в подвійному розмірі за день відрядження, тому він повинен виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто день ухвалення судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Дельта Банк» - адвокат Ньорба О.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити,посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Представник зазначає, що святковий день 25 грудня 2017 року є датою вибуття працівника у відрядження, тому за цей день позивачу не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати (крім витрат на проїзд з місця відрядження до місця постійної роботи), а після повернення позивача з відрядження йому в установленому порядку надається інший день відпочинку згідно наказу від 22 грудня 2017 року № 522-к/ТМ, з яким останній був ознайомлений. Чинним законодавством та указаним вище наказом по банку «Про відрядження» не передбачено альтернативи для позивача, а саме: або надання іншого дня відпочинку або оплата за день вибуття у відрядження у святковий день. Посилання на колективний договір є безпідставними, оскільки його пункти встановлюють загальні умови оплати праці за час відрядження та компенсації витрат на відрядження. У колективному договорі відсутні умови щодо вибуття у відрядження у вихідний день, тому до цих правовідносин застосовуються пункти 8 - 10 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон. Крім того, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, то на звернення до суду з даним позовом застосовується строк, визначений статтею 233 КЗпП України, який пропущений позивачем.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 14 серпня 2017 року прийнято на посаду головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство у ПАТ «Дельта Банк» на підставі наказу від 10 серпня 2017 року № 658-к/ТР.

Наказом від 22 грудня 2017 року № 522-к/ТМ ОСОБА_3 було відряджено до м. Ужгород, Господарський суд Закарпатської області, з метою участі у судовому засіданні, строком на 3 дні з 25 по 27 грудня 2017 року. При цьому позивачу надано право на інший день відпочинку (відгул) за його вибором, у зв'язку з вибуванням у відрядження у вихідний день.

Позивач був ознайомлений з наказом № 522-к/ТМ від 22 грудня 2017 року «Про відрядження», про що свідчить його підпис на зворотній стороні цього ж наказу.

Відповідно до наказу ПАТ «Дельта Банк» від 16 лютого 2018 року № 141-к/ТР «Про звільнення», позивача звільнено із займаної посади з 16 лютого 2018 року за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України та виплачено компенсацію за 12 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 14 серпня 2017 року по 16 лютого 2018 року.

Статтею 121 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада) і середній заробіток.

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

За правилом статті 73 КЗпП України 25 грудня це святковий (неробочий) день релігійного свята - Різдво Христове.

Відповідно до статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Положеннями статті 107 КЗпП України передбачено, що робота у святковий і неробочий день (частина 4 статті 73) оплачується у подвійному розмірі: відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки: працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Компенсація (оплата) роботи у вихідні дні є законодавчою гарантією прав працівника за роботу у вихідні дні (статті 107 КЗпП України).

При цьому оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати, а саме до додаткової заробітної плати (частиною 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник позивача вказував, що ПАТ «Дельта Банк», видавши наказ про відрядження ОСОБА_3 у святковий (вихідний) день, у порушення вимог статті 107 КЗпП України та Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658, (зі змінами і доповненнями) (далі - Інструкція № 59), не зарахував позивачу 25 грудня 2017 року як робочий день та не виплатив заробітну плату за цей день взагалі, тому відповідач повинен виплатити належну йому заробітну плату в подвійному розмірі 1 272,72 грн.за день відрядження та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 636,36 грн.

Суд встановив та не заперечувалося учасниками справи, що починаючи з 2 жовтня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» перебуває у стані ліквідації, воно не відноситься до сфери управління органів виконавчої влади та не утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, а позивач, який був прийнятий на роботу після початку процедури ліквідації відповідача, не є державним службовцем, відтак Інструкція № 59 не розповсюджується на правовідносини, що склалися між сторонами у справі.

Згідно абзацу 1 пункту 1 Інструкції № 59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Разом з тим, суд першої інстанції прийняв до уваги той факт, що відрядження ОСОБА_3 до м. Ужгород 25 грудня 2017 року відбулося з дотриманням положень Інструкції № 59, яка у даному випадку носить рекомендаційний характер з огляду на відсутність у ПАТ «Дельта Банк» власного Положення про службові відрядження працівників, розробленого на базі цієї Інструкції, яке б регулювало питання, яким не приділено достатньо уваги в КЗпП України та ПК України.

Так, пунктами 7 - 10 Інструкції № 59 встановлено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника.

Дата на транспортному квитку (вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою вибуття працівника у відрядження згідно з наказом про відрядження. Дата на транспортному квитку (прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою прибуття працівника з відрядження згідно з наказом про відрядження.

На працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.

Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.

Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку.

Якщо ж наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин.

За змістом наведеного, грошова компенсація має місце лише у випадку, коли працівник спеціально відряджений для роботи у святкові й неробочі дні, тобто це має бути обумовлено в наказі про відрядження. Дні відбуття або повернення з відрядження, які збігаються з вихідними, святковими й неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсація за роботу в ці дні не виплачується.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не був спеціально відряджений роботодавцем для участі у судовому засіданні в Господарському суду Закарпатської області саме у вихідний або святковий (неробочий) день, натомість відбуття у відрядження відбувалось у святковий (неробочий) день релігійного свята - Різдво Христове.

Проте, грошової компенсації за дні відбуття у відрядження та прибуття з нього, які припадають на вихідні дні, законом не передбачено, така компенсація надається працівнику у разі якщо він спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові (неробочі) дні, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебування позивача у відрядженні у святковий (неробочий)день є підставою для надання іншого дня відпочинку, а не для оплати роботи у подвійному розмірі, а тому твердження представника позивача про необхідність оплати роботи у подвійному розмірі за вихідний день є необґрунтованим.

Під час вирішення спору, суд доречно врахував, що позивачем було виконано розпорядження керівника управління щодо відрядження та погоджено умови, що стосуються надання йому відпочинку (відгулу) за його вибором у зв'язку з вибуванням у відрядження у вихідний день, про які роботодавець вказав безпосередньо у відповідному наказі та які не були оскаржені ОСОБА_3 в установленому законом порядку, а вимогу про виплату грошової компенсації за день відбуття у відрядження в подвійному розмірі його заробітної плати за один день заявив тільки після звільнення за згодою сторін.

Отже, відповідач не мав обов'язку виплатити подвійну заробітну плату позивачу за 25 грудня 2017 року, відповідно не допустив порушень вимог статті 116 КЗпП України при його звільненні, а відтак у відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених правилами статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.

Посилання апеляційної скарги наколективний договір ТОВ «КБ «Дельта» та додаток до нього - Положення про оплату праці співробітників банку, якими передбачено, що день службового відрядження оплачується працівникові як звичайний день, а оплата за роботу у вихідні дні і святкові (неробочі) дні, надурочний час, у розмірах та за розцінками, установленими чинним законодавством, не заслуговують на увагу як безпідставні, оскільки його пункти встановлюють загальні умови оплати праці за час відрядження та компенсації витрат на відрядження, однак не містить умов щодо порядку вибуття у відрядження, в тому числі й у вихідний день.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а інші докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

Що стосується посилань відзиву на апеляційну скаргу про пропуск позивачем строку на звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України, то початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум, а не з дня його звільнення з роботи, як зазначала представник відповідача. У даному випадку перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку, який не настав (Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012)

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування в оскаржуваній частині відсутні.

За правилом частин 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Згідно із вимогами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 статті 176 ЦПК України передбачено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (16 лютого 2018 року) по день фактичного розрахунку (день ухвалення судового рішення 24 квітня 2019 року), виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 685,68 грн., не визначаючи при цьому загальної суми стягнення, а тому в ухвалі Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху розмір судового збору, який підлягав до сплати позивачем за подання апеляційної скарги, попередньо визначений судом у розмірі 4 000,00 грн.

Встановлено, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка б підлягала до стягнення з відповідача на користь позивача у випадку задоволення апеляційної скарги становить 202 275,60 грн. (295 робочих днів х 685,68 грн.), тому виходячи із ставок судового збору, установлених пунктами 1 та 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», документально понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 034,14 грн. слід віднести в рахунок держави, а іншу частину сплаченого судового збору у розмірі 965,86 грн. - повернути позивачу.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року - без змін.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києваповернути ОСОБА_3 переплачений судовий збір у розмірі 965,86 грн. (дев'ятсот шістдесят п'ять гривень вісімдесят шість копійок), що внесений згідно з платіжним дорученням від 1 березня 2019 року № 64 на розрахунковий рахунок 0024; отримувач - УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н, код банку отримувача (МФО) - 899998, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38050812.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Д.О. Таргоній