КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Астахова О.О.
Апеляційне провадження №22-ц/824/8952/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І.,Фінагеєва В.О.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до розписки від 25 жовтня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір позики. Відповідач зобов`язався протягом трьох днів повернути ОСОБА_2 30 000 доларів США .

Відповідач в установлений строк гроші не повернув, у зв`язку із чим, 21 червня 2017 року позивач надіслав відповідачу претензію про необхідність повернення коштів.

На даний час відповідач кошти так і не повернув, а тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з:

суми боргу - 30 000 доларів США, що еквівалентно 775 713 грн відповідно до курсу валют НБУ станом на 02 серпня 2017 року;

3% річних від простроченої суми - 17 612,50 грн

інфляційних втрат - 83 777 грн

судових витрат - 8 000 грн .

Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від 27 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2016 року у сумі 775 713 грн (еквівалент 30 000 доларів США станом на 02 серпня 2017 року за курсом валют НБУ), 3 % річних в сумі 17 612 грн, судовий збір в сумі 7 933,25 грн, а всього 801 258,75 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. У скарзі зазначав, що договір позики не відповідає вимогам закону, а відтак є недійсним .

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції , відповідно до розписки від 25 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики. Відповідач зобов`язався протягом трьох днів повернути ОСОБА_2 30 000 доларів США (а.с. 12). Відповідач не заперечував ту обставину, що розписку писав саме він .

Відповідач в установлений строк гроші не повернув, у зв`язку із чим, 21 червня 2017 року позивач надіслав відповідачу претензію про необхідність повернення коштів (а.с. 13).

Доказом того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав належним чином та не повернув борг, свідчить наявний у позивача оригінал розписки від 25 жовтня 2016 року, копія якої долучена до матеріалів справи .

Доводи відповідача про те , що він не отримував грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, і на його думку розписка від 25 жовтня 2016 року цього не підтверджує, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ , незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг ( тобто із зобов`язанням повернення ) певної грошової суми, так і дати її отримання ( справа №6-1967 цс15 від 11 листопада 2015 року Верховного Суду України, справа КЦС Верховного Суду № 319/1669/16-ц від 10 грудня 2018 року). Доводи відповідача, що розписка не підтверджує факт надання йому у борг позивачем 30000 доларів США, з огляду на вищевказане, є безпідставними, і не спростовують висновків суду.

Доводи апеляційної скарги, що договір позики не відповідає вимогам закону, є недійсним, не ґрунтуються на вимогах закону, не підтверджені належними і допустимими доказами. На час винесення рішення судом першої інстанції, вказаний правочин в установленому законом порядку не оспорений .

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач, 21 червня 2017 року, на адресу відповідача направив претензію про необхідність повернення грошових коштів за договором позики (а.с.13,14).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач позивачу грошові кошти за борговою розпискою від 25 жовтня 2016 року не повернув. Дана обставина визнається сторонами, а тому а тому вірним є висновок суду першої інстанції , що у розумінні ч.1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних за період з 30 жовтня 2016 року по 02 серпня 2017 року складає 17 612,50 грн. ( 775 713,00 х 3% : 100% : 366 дня х 277 днів). Будь-яких доказів на спростування вказаного розрахунку відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, а відтак висновок про задоволення вимог в цій частині є обґрунтованим .

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення суми інфляційних втрат, вірно виходив із того, що не підлягають застосуванню до грошових зобов`язань отриманих в іноземній валюті, у даному випадку - грошовій одиниці долар США, положення закону ст. 625 ЦК України, в частині нарахування індексу інфляції, оскільки останній регулює порядок сплати боргу, визначеному у гривнях.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Згідно із ст.ст. 12,81 ЦПК України, саме на сторони покладено обов`язок по доведенню тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд України у постановах від 18 березня 2013 року № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року справа № 6-1967цс15 зазначив, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Доводи відповідача, про те, що він фактично не отримував грошові кошти, вказані у розписці, суд вірно не взяв до уваги, з огляду на наявну у матеріалах справи розписку, що у відповідності до п. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджує отримання відповідачем коштів.

За правилами ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За положенням ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Суд першої інстанції, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 18 липня 2019 року.

Головуючий

Судді