Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат Залюбовська І.К.,

представник відповідача - ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4, - не з'явився,

представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Світний Г.Г.

треті особи - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві рада, ОСОБА_5, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 пред'явила позов до відповідачів - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з вимогами: «Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, посвідчене органом приватизації Дніпровської районної у місті Києві радою 25.01.2006 року згідно розпорядження від 25.01.2006 року №68 та записане у реєстрову книгу Київського міського бюро технічної інвентаризацій та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08.02.2006р. №7534, видане на ім'я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, відчужену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксаною Вікторівною, зареєстрованого у реєстрі за №1434».

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що 19 лютого 2016 року позивач звернулась до органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1, за результатами розгляду заяви Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядженням від 07 квітня 2016 року №43-178 та видано на ім'яОСОБА_1 свідоцтво про право власності від 07 квітня 2016 року серії НОМЕР_1. Отримавши свідоцтво про право власності на житло, 01 червня 2016 року позивач звернулась до державного реєстратора з метою проведення реєстрації права власності на вказану квартиру, однак з'ясувалось, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, квартира АДРЕСА_1 відчужена та новим власником квартири є ОСОБА_8 Проте, ОСОБА_4, колишній чоловік позивача, не приймав участі у приватизації квартири, не укладав жодних договорів щодо продажу квартири, виявлені факти змісили позивача звернутись до поліції та 03 червня 2016 року в ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, досудове розслідування за яким триває. З матеріалів кримінального провадження стало відомо, що колишній чоловік позивача ОСОБА_4 нібито приватизував спірну квартиру у 2006 році та отримав свідоцтво про право власності на житло, посвідчене органом приватизації Дніпровської районної у місті Києві ради 25 січня 2006 року, згідно розпорядження від цієї ж дати №68, зареєстроване в реєстровій книзі Київського міського бюро технічної інвентаризацій та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08 лютого 2006 року №7534. В подальшому невстановлена слідством особа за підробленим паспортом громадянина України на ім'яОСОБА_4, використовуючи свідоцтво про право власності на житло, 26 квітня 2016 року звернулась до державного реєстратора, яким 26 квітня 2016 року було вчинено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. 02 червня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, проте досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житло ніколи не отримував, а Дніпровська РДА його не видавала, ці обставини доведено матеріалами досудового розслідування: протоколом допиту, листами, висновком експерта. Таким чином, не встановлена особа використовуючи підроблений паспорт на ім'я ОСОБА_4, підроблене свідоцтво про право власності, зареєструвала право власності на квартиру, а в подальшому відбулося неодноразове її відчуження. Виходячи з наведеного, позивач стверджує, що приватизувала спірну квартиру на підставі закону, є її власником, дій по розпорядженню квартирою не здійснювала, а відтак спірна квартира вибула з власності позивача поза її волею у незаконний спосіб, на підставі підробленого оспорюваного свідоцтва.

01 серпня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та витребування майна з чужого незаконного володіння, та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. (т.1 а.с.95-96)

21 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття провадження у цивільній справі в частині позовних вимог, а саме: «Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, відчужену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксаною Вікторівною, зареєстрованого у реєстрі за №1434». (т.1 а.с.184, 188-190)

21 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовного провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.191-192)

12 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття у представника позивача Залюбовської І.К. відмови від позову в частині вимог, які пред'явлено до відповідача ОСОБА_5, та закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, в частині вимог, які пред'явлено до відповідача ОСОБА_5. (т.1 а.с. 208, 213-214)

12 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення Дніпровської районної у місті Києві ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову. (т.1 а.с.215-216)

03 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення ОСОБА_5 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову. (т.2 а.с.44, 49-50)

Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

28 квітня 2018 року представником відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву з посиланням на наступне, що відповідно до п.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Станом на 2006 рік, згідно Розпорядження від 28 лютого 2003 року №169, передача у власність нерухомого майна і житла здійснювалась Дніпровською районною в місті Києві державноюадміністрацією, а підготовка необхідних для цього документів покладалась на Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва. Отже, Дніпровська районна у м.Києві рада не являлась органом, що здійснював передачу квартир у власність громадян та оспорюваного свідоцтва №68 від 25 січня 2006 року не видавала, в той же час дійсне розпорядження за вказаним номером стосується нагородження грамотою тележурналіста, а не приватизації житла. Приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснена на підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації за №43-178 від 07 квітня 2016 року та передана в приватну власність гр. ОСОБА_1, про що видане свідоцтва про право власності від 07 квітня 2016 року. З наведених підстав представник відповідача вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. (т.1 а.с.133-134)

12 лютого 2019 року до суду подані письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Світного Г.Г. з посиланням на наступне, що в розрізі даного спору позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, яка оспорюваного свідоцтва не видавала, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Виходячи з аналізу статей 8, 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в сукупності з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, слідує, що свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомого майна не є правочином в розумінні Цивільного кодексу України, а є актом органу місцевого самоврядування виданого на підставі розпорядження (рішення), та яке посвідчує право особи здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Відтак, звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва чинним законодавством не передбачено. Стосовно висновку експерта щодо відбитку печатки на свідоцтві, то в цьому висновку не зазначено, що експериментальним зразком печатки є печатка саме 2006 року, що викликає сумніви в достовірності висновку. З наведеного представник вважає вимоги позову безпідставними та заявленими до неналежного відповідача та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. (т.2 а.с.25-26)

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Залюбовською І.К. подано додаткові письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (т.2 а.с.27-32), щодо надання оцінки долученого позивачем доказу - висновку експерта, в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_4 в межах кримінального провадження. Також зазначено, що Дніпровська районна в місті Києві рада не має повноважень для видачі оспорюваного свідоцтва, у відповідності до вимог закону свідоцтво про право власності на квартиру було видане лише позивачу, що є беззаперечною підставою для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним. Обраний стороною позивача спосіб захисту не суперечить положенням ст.16 ЦК України, а суд може захистити порушене право у спосіб, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Виходячи з аналізу положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», надається можливість скасування документу, на підставі якого була проведена державна реєстрація прав на нерухоме майно, тому, на думку представника, позов про визнання свідоцтва про право власності на житло підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Залюбовська І.К.в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Яценюк Л.П., в судовому засіданні позов підтримала, просила позов задовольнити на підставі поданого представником відзиву на позов та долучених до відзиву доказів, якими доведено наявність правомочностей саме у Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації щодо проведення процедури приватизації житла, яке перебуває в комунальній власності, що свідчить про недійсність свідоцтва про право власності на житло, видане іншим органом, та враховуючи відсутність розпорядчого документа на підставі якого видане оспорюване свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_4

Відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив, правом подати відзив на позов не скористався.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Світний Г.Г. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у письмових поясненнях.

Треті особи - ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., представник Дніпровської районної у місті Києві ради, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Правові підставі приватизації житла, що знаходиться в державній власності та процедура її здійснення на момент виникнення спірних правовідносин визначалась Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 19.06.1992 року.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Виходячи з положень ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації та не потребує нотаріального посвідчення, а зазначене свідчить про те, що Закон передбачає, по-перше, наявність волі громадянина на приватизацію житла; по-друге, прийняття відповідного рішення органом приватизації, який у конкретних правовідносинах впроваджує волю держави, що виражена у Законі.

При цьому, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком обмежень, що встановлені для приватизації деяких категорій житла (квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, тощо), тому лише громадянин може як відмовитись, так і погодитись на приватизацію найманого ним житла з державного житлового фонду. Його контрагенти - державні приватизаційні органи - у разі виявлення відповідної волі громадянина щодо приватизації житла мають лише обов'язокздійснити оформлення необхідних приватизаційних документів та, за малим винятком, що стосується обмеження на приватизацію деяких категорій житла, не можуть відмовити у приватизації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до наведених у позовній заяві підстав позову, з урахуванням ухвали про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, посвідчене органом приватизації Дніпровської районної у місті Києві радою 25.01.2006 року згідно розпорядження від 25.01.2006 року №68 та записане у реєстрову книгу Київського міського бюро технічної інвентаризацій та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08.02.2006р. №7534, видане на ім'я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи свою позицію тим, що ОСОБА_4 не звертався до органу приватизації Дніпровської районної у місті Києві ради щодо передачі спірної квартири йому у власність, а вказаний у свідоцтві про право власності на житло орган приватизації не приймав такого рішення та не видавав свідоцтва від 25 січня 2006 року, яке не було зареєстровано в державних органах реєстрації права власності, у зв'язку з чим спірна квартира вибула з власності позивача поза її волею у незаконний спосіб, на підставі підробленого свідоцтва, за таких обставин наявні підстави для визнання свідоцтва недійсним, як такого, що порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав, посилаючись на правове обґрунтування заявлених вимог на положення ч.1 ст.202, ч.1 ст.204,ч.ч.1, 2 ст.215, ст.228 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як з'ясовано судом, 14 червня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва у цивільній справі №755/12387/16-ц ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру. (т.1 а.с.238-241)

06 вересня 2017 року Апеляційним судом міста Києва постановлено ухвалу про відхилення апеляційної скарги представника ОСОБА_1, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року - залишено без змін. (т.1 а.с.242-245)

04 березня 2019 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року залишено без змін.

Як встановлено судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції та відображено в постанові Верховного суду дослівно: «Розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 квітня 2016 року №43-178 задоволено прохання наймача ОСОБА_1, яка мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та передано зазначену квартиру в приватну власність.

Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 07 квітня 2016 року видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що також підтверджується повідомленням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 липня 2016 року та наданою суду копією приватизаційної справи.

Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2016 №23623, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 липня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Також на запит Печерського УП ГУ НП у місті Києві Київським міським бюро технічної інвентаризації (далі Бюро) листом від 01 липня 2016 року повідомлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01 січня 2013 року державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяження таких прав здійснюють територіальні органи державної реєстрації прав Міністерства юстиції України і державні та приватні нотаріуси. Також, Бюро повідомило, що лише починаючи з 01 червня 2010 року ними реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна проводилась шляхом внесення до Реєстру, держателем якого є Міністерство юстиції України. Оскільки з 01 січня 2013 року Бюро позбавлено доступу до реєстру, дані Бюро не систематизовані за назвою юридичної особи та прізвищем, ім'ям, ім'ям по батькові, ідентифікаційним кодом та (чи) адресою його реєстрації місця проживання, Бюро пропонує за отриманням вичерпної інформації звертатись до уповноваженого органу.

З урахуванням наведеного судами надана належна оцінка інформаційній довідці КВ-2016 № 23623, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 липня 2016 року, як такій, що не може бути беззаперечним доказом відсутності у інших осіб права власності на спірну квартиру.

Документом, що підтверджував державну реєстрацію права власності на майно, а відтак і момент набуття права власності у період з 01 січня 2016 року до 16 листопада 2016 року, була інформаційна довідка, яка у ОСОБА_1 була відсутня, а наявна у матеріалах справи інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, яка сформована станом на 06 червня 2016 року, свідчить про наявність права власності на спірну квартиру у ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2016 року.

ОСОБА_5 придбав спірну квартиру у ОСОБА_8, яка у свою чергу придбала квартиру у ОСОБА_4 на підставі оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2016 року.

Як встановлено судами та вбачається з договору купівлі-продажу від 13 травня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 належала продавцю ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого 25 січня 2006 року Дніпровською районною в м. Києві радою, згідно з розпорядженням від 25 січня 2006 року №68; право власності на цю квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 квітня 2016 року за №14371075.

Копія вищевказаного Свідоцтва про право на житло від 25 січня 2006 року, на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8, наявна у матеріалах справи.

У доводах касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на пояснення ОСОБА_4 про те, що він ніколи не звертався до органів приватизації з метою приватизації спірної квартири, ніколи не отримував будь-яких свідоцтв про право власності на житло, ніколи не здійснював продаж спірної квартири.

Однак, такі доводи касаційної скарги ОСОБА_1 суперечать обставинам, викладеним нею у позовній заяві, а саме про те, що ОСОБА_4 вже використав своє право на приватизацію житла. При цьому доказів, що ОСОБА_4 використав своє право на приватизацію житла щодо іншої квартири, відмінної від спірної квартири ні позивачем, ні третьою особою суду не надано».

Стаття 651 Житлового кодексу УРСР закріплює право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність. З положень цієї статті випливає, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду без обмежень можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї (не інших сторонніх осіб), які проживають разом з ними, придбати приміщення, які вони займають, у власність на підставах, передбачених законодавством.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України прийнято постанову від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12 де висловлена наступна правова позиція.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

В межах даного спору, як і в матеріалах цивільної справи №755/12387/16-ц, стороною позивача чи третіми особами не надано доказів того, що ОСОБА_4 використав своє право на приватизацію житла щодо іншої квартири, відмінної від спірної квартири.

Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, в паспорті громадянина України, виданого на ім'я ОСОБА_4 24 грудня 2014 року,міститься відмітка про реєстрацію його місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 з 09 квітня 2003 року (т.1 а.с.63-64), відомостей про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 за вищевказаною адресою та про час проведення зняття такої реєстрації, матеріали справи не містять.

На підтвердження доводів позовної заяви про те, що свідоцтво про право власності на житло, посвідчене органом приватизації Дніпровською районною у місті Києві радою 25.01.2006 року, є підробленим, позивачем долучено наступні докази: фотокопію Висновку експерта від 27.09.2017 №8-4/1546 щодо підпису ОСОБА_4 на Договорі купівлі-продажу квартири від 15 травня 2016 року (т.1 а.с.39-47); фотокопію Висновку експерта від 24.11.2017 №21146/17-33/22395/17-33 щодо бланку та відбитку печатки на свідоцтві про право власності на житло від 25 січня 2006 року (т.1 а.с.48-59); фотокопію протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 10 червня 2016 року (т.1 а.с.60-62), які, за твердженням позивача, наявні в матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за її заявою про вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с.78-80).

Однак перелічені вище та інші наявні в матеріалах справи фотокопії документів які, за твердженням позивача, наявні в матеріалах кримінального провадження, не завірені належним чином - підписом слідчого, процесуального керівника в кримінальному провадженні тощо та не містять відбитку печатки для скріплення відповідного підпису.

Виходячи з положень ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Так, згідно Розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2003 року за №169 «Про внесення змін і доповнень до розпорядженняДніпровської районної у м.Києві державноїадміністрації від 29.10.1996 року №699», передача у власність нерухомого майна і житла здійснювалась Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, а підготовка необхідних для цього документів покладалась на Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва.

Отже, Дніпровська районна у м.Києві рада не являлась органом, що здійснював передачу квартир у власність громадян та не мала повноважень щодо видачі оспорюваного свідоцтва №68 від 25 січня 2006 року, розпорядженням за вказаним номером видано стосовно вручення Грамоти голови Дніпровськоїродинної у місті Києві ради журналісту ТРК «Київ» ОСОБА_11. (т.1 а.с.135-140)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Що стосується доводів наведених позивачем про те, що спірна квартира вибула з власності позивача поза її волею, слід зазначити що згідно відміток в паспорті позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с.13-14), її шлюб із ОСОБА_4 зареєстровано 24 березня 2015 року, після чого - 27 березня 2015 року позивача знято з реєстрації місця проживання за попередньою адресою, та згідно довідки №4 (т.1 а.с.20) ОСОБА_1 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 з 30 травня 2015 року, 19 лютого 2016 року нею подано до органу приватизації Дніпровської РДА в м.Києві заяву з проханням про оформлення передачі у власність спірної квартири (т.1 а.с.19) та 07 квітня 2016 року видано відповідне розпорядження (т.1 а.с.18) а також свідоцтво про право власності позивача ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Свідоцтво про право власності від 07 квітня 2016 року серії НОМЕР_2 видане на ім'яОСОБА_1 відповідно до розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 квітня 2016 року № 43-178, є документом, на підставі якого згідно з пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться Державна реєстрація права власності та інших речових прав.

Як зазначалось вище, документом, що підтверджував державну реєстрацію права власності на майно, а відтак і момент набуття права власності у період з 01 січня 2016 року до 16 листопада 2016 року, була інформаційна довідка, яка у ОСОБА_1 відсутня, а наявна у матеріалах справи інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, яка сформована станом на 10 липня 2018 року, свідчить про наявність права власності на спірну квартиру у ОСОБА_5, яке виникло на підставі Договору купівлі-продажу від 02 червня 2016 року. (т.1 а.с.35-56)

Отже на час видачі на ім'я ОСОБА_4 25 січня 2006 року свідоцтва про право власності на житло (т.1 а.с.37-38) позивач не набула права користування квартирою та відповідно права брати участь у приватизації спірної квартири.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що право власності позивача на спірну квартиру в передбаченому законом порядку зареєстроване не було, твердження позивача про те, що спірна квартира вибула з її власності поза її волею, є хибним.

Також слід зазначити, що свідоцтво про право власності на житло від 25 січня 2006 року, згідно тексту даного свідоцтва, видано Дніпровською районною в місті Києві радою.

Проте вимоги позову в даній справі заявлені до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Даних про припинення Дніпровської районної в місті Києві ради статусу юридичної особи, офіційні джерела не містять.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В судовому засіданні та в письмових поясненнях представник позивача наполягав на тому, що в розрізі даного спору Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація є належним відповідачем, оскільки на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право власності на житло відповідач, як орган місцевого самоврядування, був наділений повноваженнями щодо проведення процедури приватизації житла, яке перебуває в комунальній власності.

Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За встановл ених обставин та враховуючи, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло від 25 січня 2006 року видане Дніпровською районною в місті Києві радою, яка на час розгляду справи не втратила статусу юридичної особи, а Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація жодних рішень з цього приводу не приймала, свідоцтво про право власності на житло не видавала, отже не порушувала та не оспорює право позивача на спірну квартиру, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем пред'явлено вимоги до неналежного відповідача - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у справі, зазначена обставина виключає можливість задоволення позову.

Також правовими підставами позову вказані положення статті 228 ЦК України.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до положень наведеної правої норми, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Вищевказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі №6-1528цс15.

Аналіз наведених правових норм, з урахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України та правових висновків Верховного Суду України, слід дійти висновку, що свідоцтво про право власності на житло, про визнання недійсним якого заявлено даний позов, не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не є правочином, спрямованим на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності чи правочином, спрямованим на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); як і не є правочином щодо відчуження викраденого майна, правочином, що порушує правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Отже не є правочином, що порушує публічний порядок.

Враховуючи викладене, не вбачається визначених статтею 228 ЦК України підстав для визнання свідоцтва недійсним.

Також слід зазначити, що частиною 2 ст.228 ЦК України прямо вказано, що правочин, який порушує публічний пор, є нікчемним.

Верховний Суд України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховний Суд України роз'яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Однак позивач звернувся до суду з вимогою про визнання свідоцтва саме недійсним, наполягали на цьому в судовому засіданні позивач та її представник при уточненні їх позиції судом.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).

Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. Процес у такому випадку не зупиняється, справа розглядається по суті з винесеним рішенням. В судовому рішенні повинна міститься оцінка визнання позову.

В розрізі даного спору, суд не приймає заяву відповідача Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання позову, яка подана в порядку статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки висловлена представником відповідача позиція щодо підстав визнання позову зводиться до констатації факту стосовно доведення правомочності Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу місцевого самоврядування, на який покладено повноваження щодо проведення процедури приватизації житловогофонду, який перебуває у комунальній власності, тому в розрізі даного спору визнання відповідачем певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.82 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, тому формальне визнання позову відповідачем суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивача.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України)

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві рада, ОСОБА_5, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 34, 68 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 182, 202-204, 215, 228, 334 ЦК України, ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві рада, ОСОБА_5, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Відповідно до положень ч.1та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я