Справа № 206/6068/2012
Провадження № 22-ц/801/800/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 рокуСправа № 206/6068/2012м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 206/6068/2012 за поданням головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ОСОБА_3 про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року, постановлену у складі судді Шлапака Д.О.

встановив:

В липні 2017 року головний державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби (далі- ВДВС) м. Вінниця ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням, вимоги якого уточнив в заяві від 13 жовтня 2017 року, про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 в будинковолодінні за адресою м. Вінниця, вул. Острозького, 13, якою він володіє спільно з дружиною ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частки від 9/100 частки будинковолодіння.

Подання обґрунтовував тим, що у Замостянському ВДВС м. Вінниця перебуває виконавчий лист від 30 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 200000 грн. Рішення суду боржником не виконується, а відповідно до вжитих державним виконавцем заходів, коштів на рахунках, рухомого та іншого майна боржника не виявлено. Водночас ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить Ѕ частка від 9/100 будинколодіння АДРЕСА_1, яке зареєстроване за дружиною боржника ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частини будинковолодіння від 30 липня 2007 року. Оскільки майно придбане за час шлюбу подружжя, воно належить останньому на праві спільної сумісної власності.

На підставі статей 65, 73 СК України, ст. 379 ЦПК України (в редакції 2004 року) просив його подання задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року подання задоволено.

Визначено, що частка ОСОБА_5 у спільному майні подружжя, а саме в будинковолодінні за адресою: м. Вінниця, вул. Острозького,13, становить Ѕ частки від 9/100 частки будинковолодіння за адресою: м. Вінниця, вул. Острозького, 13.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначала, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин норму частини 3 ст. 73 СК України, якою передбачено, що при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу лише у разі встановлення рішенням суду, що це майно було придбане за кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Крім того, судом безпідставно не взято до уваги доводи про те, вказане будинковолодіння є особистою приватною власністю ОСОБА_4, придбане за особисті кошти за день до укладення шлюбу, зокрема за кошти батьків, отриманими від продажу квартир в Республіці Узбекистан у 1992, 1995 роках. Також державним виконавцем Замостянського ВДВС м. Вінниця не повідомлено суду про те, що за ОСОБА_5 зареєстровано інший обєкт нерухомого майна, а саме частину квартири АДРЕСА_2, яка на даний час не перебуває в іпотеці. Визначаючи, що частка ОСОБА_5 у будинковолодінні складає Ѕ, суд не врахував інтересів двох неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у ньому.

У строк, визначений судом, адвокат ОСОБА_6 ОСОБА_7, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому остання проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечила, ухвалу суду просила залишити без змін.

Інші учасники справи правом відзиву не скористалися.

19 квітня 2019 року за вх. № 3887 від Вінницької місцевої прокуратури надійшло повідомлення про те, що оскільки подання державного виконавця спрямоване на виконання вироку суду, яким стягнуто моральну шкоду з обвинуваченого на користь потерпілої фізичної особи, а не держави, відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України у Вінницької місцевої прокуратури відсутні правові підстави для участі у розгляді вказаної справи.

В судове засідання апелянт ОСОБА_4 не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася за вказаною нею адресою судовим повідомленням, яке повернулося неврученим з відміткою відділення поштового звязку, що «Адресат відсутній». Про можливу зміну місця проживання ОСОБА_4 суду не повідомляла, і вважається такою, що повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином.

В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_6 ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, ухвалу суду просила залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито всіх заходів щодо розшуку майна боржника та з наявності відповідних доказів, які свідчать про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності боржнику.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

По справі встановлено, що на виконанні Замостянського ВДВС м. Вінниця перебуває виконавчий лист № 206/6068/2012, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 30 жовтня 2013 року, про стягнення з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 200000 грн. (а.с. 5).

На підставі заяви про примусове виконання рішення суду від 06 листопада 2013 року головним державним виконавцем Замостянського ВДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_8 винесено постанову від 11 листопада 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 40631917 (а.с.6).

19 лютого 2015 року державним виконавцем Замостянського ВДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_9 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 104).

У ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню державним виконавцем встановлено, що боржник за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює, доходів, пенсії не отримує; відкритими рахунками у фінансових установах не володіє; транспортні засоби, земельні ділянки за боржником не зареєстровані.

Вказані обставини підтверджуються відповідями Державної податкової служби № НОМЕР_1 від 28 листопада 2013 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №45942633 від 03 лютого 2014 року та №98294806 від 20 вересня 2017 року (а.с.8-9, 107).

ОСОБА_5 відбуває покарання у Літинській виправній колонії (№123) УДПтС України у Вінницькій області.

Також встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4А з 29 липня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом серії І-АМ № 030017 від 29 липня 2007 року (а.с. 19).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 квітня 2008 року, яке набуло законної сили 05 травня 2008 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про визнання дійсним договору купівлі продажу частини будинку. Визнано дійсним договір купівлі продажу частини будинковолодіння від 30 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, та визнано за ОСОБА_4 право власності на 9/100 часток будинковолодіння, № 13 по вул. Острозького у м. Вінниці (а.с.88).

На підставі вказаного рішення суду, Вінницьким обласним обєднаним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 9/100 часток будинковолодіння №13 по вул. Острозького в м. Вінниця і записано в реєстрову книгу за №101 за реєстровим № 3023(а.с.89).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч.ч. 5,6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 379 ЦПК України (в редакції 2004 року, чинній на час звернення із поданням) питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Аналогічна норма міститься у ст. 443 ЦПК України.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне будинковолодіння було придбане за особисті кошти ОСОБА_4, отримані від її батьків за день до реєстрації шлюбу, а тому це майно є її особистою власністю, не приймаються колегією суддів до уваги.

Згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року у справі № 127/20246/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, суди дійшли висновків, що квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами у період шлюбу для потреб сімї, джерелом набуття майна були спільні кошти подружжя, в звязку з чим спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, зазначені ОСОБА_4 обставини, вже були предметом судового розгляду у справі № 127/20246/17, їм надана відповідна правова оцінка, рішення у справі набуло законної сили.

Суд першої інстанції належним чином зясував обставини справи в цій частині та правильно застосував норми процесуального права.

Посилання ОСОБА_4 на норми ч. 3 ст. 73 СК України є безпідставними.

Так, ч. 1 ст. 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Частиною 3 ст. 73 ЦПК України ж встановлено, що при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, вказаною нормою передбачені випадки звернення стягнення на все майно, набуте подружжям за час шлюбу, а не на частку у праві спільної сумісної власності одного з них.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру Іпотек, ОСОБА_5 є власником квартири №143 за адресою: вул. Ватутіна, 32, в м. Вінниця, на яку накладено заборону відчуження на підставі договору іпотеки від 30 січня 2008 року (а.с. 104).

Іпотека цевид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, іптекодержатель за договором іпотеки має переважне перед іншими особами право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок звернення стягнення на квартиру №143 за адресою: вул. Ватутіна, 32, в м. Вінниця у разі порушення боржником основного зобовязання і обмеження прав іпотекодержателя, право якого зареєстровано у встановленому законом порядку, не допускається.

Згідно з ч.3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення моральної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Отже, визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не є зверненням стягнення на це майно і не встановлює його черговість, яка остаточно визначається виконавцем.

Також є безпідставними доводи ОСОБА_4 про те, що суд при визначенні частки майна боржника у майні повинен відступити від засад рівності часток, шляхом зменшення відповідної частки ОСОБА_5, оскільки в будинку зареєстровані і проживають двоє неповнолітніх дітей подружжя.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 70 СК України відступ від засад рівності часток подружжя може мати місце лише при вирішенні спору про поділ майна подружжя, а не під час визначення частки майна боржника у майні в процесі виконання судового рішення.

За таких обставин державним виконавцем надані суду належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності у ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності нерухомого майна, а саме 9/100 часток будинковолодіння, № 13 по вул. Острозького у м. Вінниці , яким він володіє спільно з ОСОБА_4 та правильно виходив із засад рівності часток, за відсутності підстав від їх відступу.

Ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді І.М. Стадник

ОСОБА_12