Справа № 159/4809/17 Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М. Г.
Провадження № 22-ц/802/743/19 Категорія: 26 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Киці С.І.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТзОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1159-0171007/ФКВ, згідно умов якого позивач отримав кредит в сумі 19 400 доларів США.

Позивач зазначає, що вказаний договір укладено із порушенням норм законодавства, що регулює сферу кредитних правовідносин та відносин щодо захисту прав споживачів, оскільки порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні кредитного договору ТзОВ «Український промисловий банк» не виконав обов`язкових вимог закону, ввів його в оману, включив незаконні і несправедливі умови, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Банк не провів переддоговірної роботи, у договорі відсутні істотні умови - детальний розпис сукупної вартості кредиту, незаконно встановлено комісії за видачу та супровід кредиту.

Відповідачем не дотримано вимоги пункту 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року №168, оскільки в кредитному договорі не зазначено предмет, тарифи і обґрунтування вартості кожної супутньої послуги. Також порушено вимоги пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Позивач вказує, що вирахування визначених у пункті 1 кредитного договору від 24 квітня 2008 року комісій, зокрема, 2% за видачу кредиту, 0,3% за видачу готівки, 0,2% за управління кредитом, призвело до видачі позивачу значно меншої суми від 19 400 доларів США. При цьому, проценти відповідачем нараховувалися на 19 400 доларів США, що є обманом споживача та приховуванням процентної ставки понад встановлену в оспорюваному договорі. Окрім цього, незрозумілим є яким чином розраховується комісія за управління кредитом - за кожну операцію чи певну їх кількість. Указане призводить до підвищення реальної процентної ставки і зростання сукупної вартості кредиту, яка банком прихована.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 24 квітня 2008 року № 1159-0171007/ФКВ, укладений між ним та ТзОВ «Український промисловий банк».

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивачем не було доведено наявності істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін за кредитним договором у зв`язку з його укладенням, як не доведено й шкоду, завдану споживачеві умовами договору. Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат для позичальника Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, не містив. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2012 року стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, до складу якої входила комісія за ведення кредиту, законність стягнення якої ОСОБА_1 не оспорював, а рішенням Ковельського міськрайонного суду від 09 лютого 2015 року задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за даним кредитним договором. При визначенні розміру заборгованості судом включено заборгованість за комісією за ведення кредиту. Ураховуючи, що указане судове рішення ухвалене щодо спору між тими самими сторонами, щодо того самого предмету, а саме, щодо виконання умов кредитного договору № 1159-0171007/ФКВ від 24 квітня 2008 року, встановлення факту його укладення з дотриманням норм цивільного законодавства має преюдиційне значення при вирішенні спору про визнання недійсним кредитного договору.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року постанову Апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій скасовано та передано дану справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року залишено без змін.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та передаючи справу про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій на новий апеляційний розгляд, касаційний суд у своїх висновках вказував на те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій, суд апеляційної інстанції: не звернув увагу на встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит; не перевірив та не встановив початок перебігу позовної давності до цих позовних вимог. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

У своїх вказівках суд касаційної інстанції вказував на те, що при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно урахувати наведене, надати оцінку усім доказам у справі та установити дійсні обставини у даній справі.

Частиною першою статті 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, наведені вище вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року, є обов`язковими під час нового апеляційного розгляду даної справи в означеній частині.

Сторони по справі будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог статті 372 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог статті 247 ЦПК України не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку, що подану позивачем ОСОБА_1 апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач встановив і незаконно стягнув комісію за видачу та супровід кредиту, не може слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки ці доводи позивач мав би заявляти у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, але позивач у даній справі встановлення комісії і її розмір не оспорював.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1159-0171007/ФКВ, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 19 400 доларів США строком на 180 місяців із сплатою 10,2% річних (а.с.8-14).

24 липня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 1159 -0171007/ФКВ від 24 липня 2008 року «Графік платежів за договором», який містить розрахунок сукупної вартості кредиту (а.с.20-21).

30 червня 2010 між ТзОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та НБУ укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТзОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» (а.с.15-19).

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Місцевим судом встановлено, що у кредитному договорі № 1159-0171007/ФКВ від 24 квітня 2008 року передбачено комісію, зокрема, за надання кредиту - 2,0 % від суми кредиту (пункт 1.6.), за управлінням кредитом - 0,2 % (пункт 1.7.), за видачу готівки - 0,3% (пункт 1.8.), за надання кредиту в післяопераційний час - 100 грн (пункт 1.10.), за проведення розрахунків по прострочених платежах - 50 грн за кожен факт простроченого платежу (пункт 1.11.).

Однак місцевий суд не звернув уваги на те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку позивача як позичальника сплачувати комісії за управління кредитом (надання кредиту, за управлінням кредитом, за видачу готівки, за надання кредиту в післяопераційний час) без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (проведення розрахунків по прострочених платежах за кожен факт простроченого платежу) суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є незаконним.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є наслідком помилкового висновку суду про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій, оскільки встановлення банком плати за обслуговування кредиту (встановлення комісій) в силу положень наведеного Закону є незаконним та є підставою для визнання таких положень кредитного договору недійсними.

В той же час як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Дельта Банк» до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності (а.с.62-63).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 1159-0171007/ФКВ від 24 квітня 2008 року, укладеного між ТзОВ «Український промисловий банк», право вимоги за яким згідно договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року було передано ПАТ «Дельта Банк», згідно зі статтею 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач із даним позовом звернувся до суду у грудні 2017 року.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме у момент укладення правочину, то саме в цей момент ОСОБА_1 повинен був знати про те, що в силу вказаного нормативно-правового акту його права порушені.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 757/29485/16-ц.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог про визнання кредитного договору від 26 травня 2005 року недійсним в частині встановлення комісій, оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду із пропуском (більше 9 років) трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним в частині встановлення комісій ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, і хоча даний позов в означеній частині є обґрунтованим, проте у його задоволенні слід відмовити саме за спливом позовної давності, що є наслідком ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року в даній справі в частині відмови в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання кредитного договору недійсним в частині встановлення комісій відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді