Справа № 442/3494/17 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/700/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Львів

Справа № 442/3994/18

Провадження № 22-ц/811/700/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Державний експортно-імпотрний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Львові та ОСОБА_4

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 26 лютого 2018 року, (суддя Гарасимків Л.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Держаний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договором строкових банківських вкладів; зустрічним позовом ПАТ «Державний експортно-імпотрний банк України» до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договором строкових банківських вкладів шляхом стягнення пені відповіднго до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 219 000 доларів США.

ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» звернулося з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору.

ОСОБА_4 у позовній заяві посилається на те, що 2 квітня 2010 року та 6 квітня 2012 року він уклав у Дрогобицькому відділенні ПАТ «Український державний експортно-імпортний банк» депозитні договори №38875-28650 та 38875-35412. За умовами цих договорів ним було внесено 20 000 доларів США. Договори зі сторони банку було скріплено відтиском печатки та власним підписом керівника відділення. Крім цього ним також було надано квитанції до договорів, в яких містився підпис та печатка «Каса №1», згідно з якими він вніс гроші у сумі 20 000 доларів США на рахунок у банку у повній відповідності до умов вищезначених договорів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого належного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до приписів п.1 ч.2 ст.258 ЦПК України до вимог про стягнення неустойки (штрафи, пеня) застосовується позовна давність в один рік, зокрема виходячи з вимог частини пятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розмір пені становить 3% за кожен день прострочення, відтак за 1 рік розмір пені становить 365х3=1095%, сума прострочення по договору становить 20 000 доларів США; відповідно сума пені становить 20000х 1095%= 219 000 доларів США.

ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, посилаючись на те, що предметом позову є стягнення пені за договорами строкового банківського вкладу із сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» № 38875-28650 від 2 квітня 2010 року та №38875-35412 від 6 квітня 2012 року. Вказує, що ОСОБА_5 від імені AT «Укрексімбанк» підписала відповідні договори банківського вкладу, діючи на підставі довіреності AT «Укрексімбанк» від 27 серпня 2009 року №010-01/6228, проте, ні умовами довіреності AT «Укрексімбанк» № 010-01/6228), ні умовами посадової інструкції начальника відділення в м.Дрогобичі філії AT «Укрексімбанк» у м. Львові від 7 серпня 2009 року, ОСОБА_5 не була наділена повноваженнями щодо здійснення касових операцій, зокрема, приймання національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку, чим перевищила свої повноваження, отримавши кошти безпосередньо у ОСОБА_4 Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Крім того, строк вказаної довіреності закінчився 7 листопада 2009 року, тобто до дати укладення договорів банківського вкладу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні позовів.

Рішення суду оскаржили сторони.

ОСОБА_4, посилаючись на доводи позовної заяви, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, зустрічний позов залишити без задоволення.

ПАТ «Держаний експортно-імпортний банк України» просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову банку та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.Зазначає, що ОСОБА_5 від імені AT «Укрексімбанк» підписала договори банківського вкладу, діючи на підставі довіреності AT «Укрексімбанк» від 27 серпня 2009 року №010-01/6228, однак не була наділена повноваженнями щодо здійснення касових операцій; зокрема, приймання національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку, чим перевищила свої повноваження.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 2 квітня 2010 року та 6 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділення в м. Дрогобич ОСОБА_5, яка діяла на підставі Положення про відділення і довіреності № 010-01/224 від 12 січня 2010 року та ОСОБА_4 укладено депозитні договори № 38875-28650 та №38875-35412. Позивачем внесено в банк 20 000 доларів США. Такі договори скріплені підписами сторін та печаткою банку.

На підтвердження внесення ОСОБА_4 грошових сум до банківської установи, відповідач видав позивачу квитанції від 2 квітня 2010 року та 6 квітня 2012 року, скріплені підписами та печаткою банку, з призначенням платежу: внесення коштів на депозитні рахунки від 2 квітня 2010 року та від 6 квітня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення вказаних договорів ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Державний експортно імпортний банк України» і мала повноваження на укладення таких договорів.

Відповідно до п. 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ № 516 від 3 грудня 2003 року залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 2.9. Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ № 174 від 1 червня 2011 року, банк (філія, відділення) зобовязаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час», а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що квитанції від 2 квітня 2010 року та 6 квітня 2012 року відповідають вимогам нормативно-правових актів, їх зміст свідчить про те, що платник ОСОБА_4 вніс на свої депозитні рахунки в банку кошти у розмірі 20 000 доларів США. Ці фінансові документи підписані уповноваженою особою банку (начальником відділння банку у м.Дрогобичі) та скріплені печаткою банківської установи, зокрема печаткою каси № 1 Дрогобицького відділення державного експортно-імпорного банку України та печаткою відділення в м.Дрогобичі Відкритого акціонерного товариства «Державного експортно-імпорного банку України». Аналогічна печатка відділення в м. Дрогобичі Відкритого акціонерного товариства «Державного експортно-імпорного банку України» як і підпис начальника відділення проставлена і на самих договорах строкового банківського вкладу «Класичний» № 38875-28650 від 2 квітня 2012 року та №38875-35412 від 6 квітня 2012 року. Отже, основні і необхідні реквізити даних документів додержані, а тому встановлено факт укладення сторонами договорів банківського вкладу з додержанням сторонами форми правочину, у спосіб, передбачений частиною першою статті 1059 ЦК України.

Зазначеним вище рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнуто з відповідача в користь позивача 20 000 доларів США, що становить 317 388,90 грн.

Відповідно до частини п»ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, 5. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п.1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 статті 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи викладені письмові докази судом враховано наслідки спливу строку позовної давності за вимогами, які визначені ч.4 ст.267 ЦК України.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовів.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2018 року без змін, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпотрний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпотрний банк України» у м.Львові та ОСОБА_4 залишити без задоволенні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді