Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 369/6187/16-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2017 року скасував та залишив в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «[…] якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Оскільки договір іпотеки від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним».
1. Суди при розгляді справи встановили, що:
1.1. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 06 грудня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Боярським МВК Києво-Святошинського району Київської області від 06 грудня 1986 року.
1.2. 06 лютого 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 70 500 доларів США на термін 06 лютого 2018 року зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами.
1.3. 06 лютого 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір на забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, предметом якого сторони визначили нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 ; земельна ділянка загальною площею 0,1421 га під АДРЕСА_1 , на якій розташований зазначений вище житловий будинок.
1.4. На момент укладення договору іпотеки право власності на житловий будинок, який передано в іпотеку, було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
1.5. Земельна ділянка, яка є предметом іпотеки була отримана ОСОБА_2 в порядку приватизації у 1997 році.
1.6. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 квітня 2009 року.
1.7. 24 грудня 2009 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Панікар В. М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому вказано, що на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємицею майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , і спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,1421 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, належної померлому ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого 03 жовтня 1997 року Боярською міською радою народних депутатів Київської області на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів Київської області від 17 червня 1997 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6875/1680.
1.8. 11 січня 2011 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В. М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому вказано, що на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємицею майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , і спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , належного померлому ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Боярською міською радою Київської області на підставі рішення виконкому Боярської міської ради № 155/23 від 04 листопада 2008 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 10 листопада 2008 року за номером 3485 в книзі 3 відповідно до витягу № 20862113 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. На Ѕ частку житлового будинку видане свідоцтво про право власності на ім`я дружини померлого ОСОБА_1 .
2.1. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
3. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
4. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
5. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
7. Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».
7.1. Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.
7.2. Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
8.1. Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.
9. Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.
9.2. Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи в його укладенні чи ні.
10. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
10.1. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
11. Очевидно, що були достатні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та застосування пункту 6 статті 3 ЦК України при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, а також необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 215, 216, 369 ЦК України, статті 65 СК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» в контексті статті 16 ЦК України щодо врахування прав та інтересів добросовісного контрагента, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.
14.3. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що:
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
14.3.3. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що Верховний Суд України, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
14.3.4. Відповідно він є чинним.
15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що «з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
15.1. Аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) свідчить, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.
16. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства.
17. У пункті 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
17.1. З урахуванням наведеного, Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403, пункту 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, у зв`язку із необхідністю відступу від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суддя В. І. Крат