Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1803/17 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/1803/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 грудня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Замеги О.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів із будинку АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27 травня 2016 року належить вищезазначений житловий будинок. Попередніми власниками будинку були її брат - ОСОБА_5 , а після його смерті - їхня мати ОСОБА_6 . На даний час у будинку зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 зі своїми повнолітніми дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які вселилися в будинок за згодою її брата ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_2 була співмешканкою її брата. Вважає, що право відповідачів користуватися спірним жилим будинком втрачено із припиненням права власності брата на цей будинок. Відповідачі намагаються утримати за собою будинок без достатніх на те правових підстав та добровільно виселитися і знятися з реєстрації не бажають.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 грудня 2018 року в задоволенні позову до всіх відповідачів відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити відносно всіх відповідачів. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Право користування житлом для членів сім`ї власника існує лише за умови, що особа, членом сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Відповідачі не є членами її сім`ї. Вона на законних підставах набула право власності на житловий будинок. Як новий власник дозволу відповідачам на проживання не надавала. Тривалий строк користування відповідачами спірним житловим будинком, ураховуючи зміну власника житла, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті її права на використання будинку для власного проживання та проживання членів її сім`ї, тобто на використання житла на власний розсуд, чим порушується її право власності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі вселилися в спірний житловий будинок та були зареєстровані в ньому зі згоди його попереднього власника, а тому вони на законних підставах набули право користування ним, а доказів того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні житлом, систематично руйнують чи псують його або використають не за призначенням, систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання в одному будинку, а раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних наслідків матеріали справи не містять. Разом із тим, зазначається про те, що позивач невірно обрала спосіб захисту порушеного права, а також про те, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування спірним приміщенням у членів його сім`ї.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із суперечливими та взаємовиключними висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок позивач набула за договором дарування від 27 травня 2016 року, який їй подарувала її мати - ОСОБА_6 (а.с.8-9). Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем у день посвідчення договору дарування в нотаріальному порядку (а.с.10).

У свою чергу мати позивача ОСОБА_6 успадкувала даний житловий будинок за законом після смерті свого сина ОСОБА_5 , тобто брата позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У матеріалах справи відсутні докази про визнання у судовому порядку свідоцтва про право на спадщину або договору дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем.

За життя ОСОБА_5 зареєстрував та дозволив користуватися належним йому житловим будинком співмешканці ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а.с.11,137).

Відповідачі не були членам сім`ї матері позивача та не є членами сім`ї позивача у розумінні ст.64 ЖК УРСР.

Позивач, набувши право власності на житловий будинок, не укладала із відповідачами угод щодо їх проживання у будинку та дозволу на проживання (користування) в будинку також не надавала.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ст.405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом із тим, за положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Не врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Тривалий строк користування відповідачами спірним будинком, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верхового Суду від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року в справі №638/13030/13-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина четверта ст.263 ЦПК України).

Отже, при розгляді даного спору, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду про застосування норм права до спірних правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права при розгляді даного спору, а тому дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

За приписами ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким задовольняє позов щодо всіх відповідачів, оскільки припинення права власності ОСОБА_5 та перехід на законних підставах права власності до нового власника, яким є позивач, потягнуло припинення права користування спірним житлом відповідачами, а факт тривалого користування ними цим житлом, при переході права власності, не може бути достатньою підставою для відмови у захисті порушеного права позивача на власний розсуд розпоряджатися нерухомістю, у тому числі, проживати у будинку особисто або із членами своєї сім`ї.

Судовий збір, понесений позивачем при зверненні з позовом до суду першої інстанції та оплату апеляційної скарги, відшкодовується позивачу за положеннями ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) по 1 280 грн. судового збору з кожної.

Компенсувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) за рахунок держави 960 грн. судового збору, понесеного за подання апеляційної скарги, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 20 травня 2019 року.