Провадження 2/127/1670/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2019 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Константинова А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» про визнання правочину частково недійсним, -

в с т а н о в и в:

24.04.2019 року судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» про визнання правочину частково недійсним.

Позивач мотивував позов тим, що 13.10.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір №ВUN-0001692-Ф/14-КRD на відкриття карткового рахунку, випуск платіжної карти, встановлення ліміту дозволеного овердрафту та їх обслуговування.

Пунктом 9.2.1 договору передбачено, що за обслуговування картрахунку встановлюється щомісячна сплата комісії в сумі 95 грн.

На думку позивача, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України. Встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування картрахунку без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, є незаконним. Такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Зазначаючи правовою підставою ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати недійсним п. 9.2.1 договору №ВUN-0001692-Ф/14-КRD, що був укладений 13.10.2014 року між ОСОБА_1 та АБ «Укргазбанк» на відкриття карткового рахунку, випуск платіжної карти, встановлення ліміту дозволеного овердрафту та їх обслуговування.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бурка В.Р. позовні вимоги підтримав за обставин, що викладені у позовній заяві. Просив задоволити вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Наголосив, що положення п.9.2.1 договору є несправедливими, такими, що порушують права позивача, як споживача послуг, оскільки банком не вказано, які саме послуги надаються клієнту за вказану комісію. Також зазначив, що йому не відомо, чи є борг по комісії і чи пред`явлений даний борг до примусового стягнення.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Ліфанова Л.М. позов ОСОБА_1 не визнала. Суду пояснила, що укладаючи договір із банком, позивач розумів його наслідки. Комісія, що передбачена п. 9.2.1 договору, нараховується банком за обслуговування картрахунку, це нормальна практика банків. Позивач користувався рахунком, здійснював платежі, оплачував товари за допомогою платіжної карти і вчасно сплачував комісію за обслуговування картрахунку. З червня 2016 року він не користується карткою, тому і плата не нараховується. Зауважила, що ПАТ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості по цьому кредитному договору, проте оскільки ОСОБА_1 вчасно вносив щомісячну плату за комісію, що передбачена п. 9.2.1 договору, боргу по цій комісії і спору немає.

Судом були вчинені наступні процесуальні дії: 25.04.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 13.10.2014 року між ПАТ АК «Укргазбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №ВUN-0001692-Ф/14-КRD на відкриття карткового рахунку, випуск платіжної карти, встановлення ліміту дозволеного овердрафту та їх обслуговування.

На підставі цього договору банк відкрив клієнту картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України, здійснив видачу клієнту платіжної карти (додаткових платіжних карток) для здійсннення розрахунків за операціями з використанням платіжної картки (додаткових платіжних карток), що видані клієнту за кредитною схемою (п.2.1).

На підставі цього договору банк встановив на картковому рахунку клієнта ліміт дозволеного овердрафту в сумі 50 000 грн., в межах якого клієнт мав право здійснювати в порядку, передбаченому цим договором, видаткові операції зі свого карткового рахунку (далі - ліміт дозволеного овердрафту) (п.2.2.).

За користування дозволеним овердрафтом встановлена процентна ставка в розмірі 28% річних (п.2.3). На суму простроченої заборгованості за дозволеним овердрафтом та суму заборгованості за овердрафтом (кредитом) нараховуються проценти в розмірі 48% річних (п. 2.4).

Ліміт дозволеного овердрафту встановлюється на строк з 13.10.2014 року по 12.10.2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення дозволеного овердрафту (достроково) відповідно до умов п.5.2.9 цього договору (п.2.5).

У параграфі 9 договору визначені тарифи та інші параметри обслуговування клієнтів за платіжними картками, зокрема, п.9.2.1 передбачено щомісячне договірне списання в сумі 95,00 грн. - комісії за обслуговування (розрахунково-касове обслуговування) картрахунку (зворот а.с. 6).

Згідно додатку до договору №ВUN-0001692-Ф/14-КRD від 13.10.2014 року банком визначена сукупна вартість споживчого кредиту та реальної процентної ставки, в тому числі розраховане щомісячне договірне списання комісії за розрахунково-касове обслуговування з 13.10.2014 року по 25.09.2016 року, по 95 грн., в загальній сумі 2 185,00 грн. (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 ознайомлений з таблицею визначення сукупної вартості кредиту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що умови п. 9.2.1 є несправедливими і оскільки в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержані вимоги, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати недійсним договір в цій частині.

Суд вважає таке твердження позивача безпідставним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту визначені в ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених кодексом (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст. 215, 218-235).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, позивачем не доведено правові підстави, визначені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання п.9.2.1 договору від 13.10.2014 року недійсним.

Так, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено умови визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Однак, стороною позивача не надано доказів несправедливості умов п.9.2.1 договору від 13.10.2014 року.

В розділі 9 визначені тарифи та інші параметри обслуговування клієнтів за платіжними картками. Пунктом 2.1 передбачено вид щомісячної комісії - за обслуговування карткового рахунку, а також зазначено, що до вартості обслуговування входить зарахування коштів на картрахунок (п. 2.4), безготівкова оплата споживачем товарів чи послуг за допомогою платіжної картки (п. 2.5.1), переказ коштів на користь юридичних осіб, з якими банком укладено договори на приймання платежів за допомогою терміналу самообслуговування УКРПЛАТ, відкриття картрахунку з оформленням неперсоналізованої основної платіжної картки (п. 1.1.2), закриття картрахунку (п. 1.2), надання щомісячної виписки по картрахунку (п. 2.7.1 а), зміна щоденних карткових лімітів за заявою клієнта (п. 2.8.1), блокування або тимчасове призупинення дії платіжної картки (п. 2.9), плата за здійснення розслідування в МПС по платіжній картці, у разі, якщо претензія клієнта була підтверджена тощо.

Позивач також був ознайомлений із умовами договору, тарифами банку, про що свідчить його підпис у договорі (п. 7.2 договору).

Згідно виписки за договором № BUH-0001692-Ф/14-KRD за період з 13.10.2014 року до 04.02.2019 року позивач користувався карткою до червня 2016 року і останнє нарахування платежу за обслуговування картки в сумі 95 грн. також було 30.06.2016 року.

Тому суд вважає, що банком були виконані умови договору і зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються ОСОБА_1 . Тому підстав вважати, що такі умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведені обставини і те, що позивач не довів своїх позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п. 9.2.1 договору №ВUN-0001692-Ф/14-КRD від 13.10.2014 року, тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Оскільки при зверненні до суду позивач від сплати судового збору був звільнений відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір слід залишити за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 15, 203, 204, 215, 626, 627 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ПАТ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» (, м. Київ, вул. Єреванська, 1) про визнання правочину частково недійсним - відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Повне судове рішення складене 23.07.2019 року.

Суддя: