Справа № 316/1651/18
Провадження № 2/316/138/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області,

у складі головуючого судді Бульби О.М.

секретар судового засідання Черкашина О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар цивільну справу №316/1651/18 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

21.09.2018 р. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач, АК КБ «ПриватБанк», Банк), в особі свого представника Савіхіної Анастасії Миколаївни, яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.28), звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1), в якій зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та з метою отримання банківських послуг 18.07.2011 р. підписав Заяву б/н., відповідно до якої отримав кредит в розмірі 4451,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком - Договір про надання банківських послуг.

При встановленні та зміні кредитного ліміту, зміни тарифів Банк керується пунктами 1.1.3.2.4, 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що відповідач дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банка.

Банк свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Позивач також зазначає, що відповідач, на підставі пунктів 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.7 Договору, зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердфарту, а у разі невиконання зобов'язань за Договором, у відповідності до п.2.1.1.5.6 на вимогу банку, зобов'язався повернути кредит та оплати винагороду Банку.

Крім того, позивач зазначає, що пунктом 2.1.1.12.1 Договору сторонами було погоджено, що зобов'язання Клієнта з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальна заборгованість клієнта є борговими зобов'язаннями. Однак, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти, чим порушив зобов'язання за Договором, а отже повинен сплатити Банку встановлені пунктами 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.2.1 Договору, проценти у розмірі, зазначеному в Тарифах та у подвійному розмірі, що діють на дату нарахування, згідно п.2.1.1.12.6.1 Договору, сплатити банку пеню, яка розраховується згідно «Тарифів Банку» на час порушення зобов'язання та може змінюватися у відповідності до п.1.1.3.2.4 Договору, а також на підставі п.2.1.1.7.6 Договору, сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. +5% від суми позову.

Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 Договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків та інших обов'язків за цим Договором.

В наслідок неналежного виконання Позичальником взятих зобов'язань за кредитним договором від 18.07.2011 р. та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, у відповідача за кредитним договором, станом на 22.08.2018 р. наявна заборгованість у загальному розмірі 24144,76 грн., яка складається з наступного: нараховані відсотки за користування кредитом - 14933,49 грн., нараховано пені - 10319,05 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1125,94 грн. - штраф (процентна складова).

Просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором та суму сплаченого судового збору при зверненні до суду.

Ухвалою Енергодарського міського суду від 25.09.2018 р. позовну заяву прийнято до провадження та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.41).

Ухвалою Енергодарського міського суду від 27.11.2018 р. було здійснено перехід з розгляду даної цивільної справи зі спрощеного позовного провадження на розгляд за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.50).

Ухвалою суду від 08.02.2019 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.139).

В судове засідання, для розгляду справи по суті, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з'явився повторно, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином про що свідчить штамп на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення з суду (а.с.162). Крім того, відповідно до абзаців 2 та 3 письмового клопотання поданого до суду 21.09.2018 р., позивач просить суд про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.36).

Крім того, позивачем, на електронну адресу суду 24.01.2019 р. було надано відповідь на відзив (а.с.71-78), оригінал якої надійшов до суду через відділення поштового зв'язку «НоваПошта» 31.01.2019 р. (а.с.100-107), а також додаткові пояснення, які надійшли до суду 06.03.2019 р. (а.с.141-150), відповідно до змісту яких, представник позивача наполягає на позовних вимогах, вважаючи, що підписана відповідачем анкета-заява б/н. від 18.07.2011 р. є складовою кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем 18.07.2011 р., тарифи за яких надавався кредит зазначені в Пам'ятці клієнта, яка існує в єдиному примірнику та яку отримував відповідач разом з кредитною карткою у спеціальному конверті. Доказами, що підтверджують укладання кредитного договору та наявність невиконаного зобов'язання, позивач зазначає копію кредитного договору, розрахунок заборгованості, копію паспорта Відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписку по рахунку. Також, позивач вважає, що ознайомлення відповідача з умовами кредитування та погодження з ними підтверджується з наданої до позову копії анкети-заяви від 18.07.2011 р. та «Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», в якій зазначено процентну ставку, вказано розміри комісії та штрафів, тощо. Що виписка по банківському рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача та всі операції за картковим рахунком та разом з розрахунком заборгованості є належними доказами по справі.

Також, позивач вважає, що підписавши заяву, відповідач приєднався до запропонованих банком Умов та Тарифів, відповідно до ст.634 ЦК України, а також надав свою згоду, у тому числі, з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам розташованим на офіційному сайті банку в Інтернет мережі та зобов'язався їх виконувати і самостійно ознайомлюватися з усіма змінами.

Та вважають, що на підставі заяви у сукупності з Умовами, Правилами, Тарифами, які склали між собою Договір про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1, тарифи обслуговування за яким та винагорода банку є невід'ємною частиною договору укладеного між позивачем та відповідачем.

Також позивач зазначає, що надана ними банківська Виписка по особовому рахунку відповідача, відповідно Переліку типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012 р., є первинним документом та з неї видно, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково їх погашав та знов користувався, а отже його користування кредитними грошима підтверджує, що відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору.

На думку позивача, відповідач не виконуючи зобов'язання визначені кредитним договором порушив його умови та наполягає на задоволенні позовних вимог.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з'явився, надав до суду письмове клопотання про розгляд даної справи у його відсутності, вимоги позовної заяви не визнає у повному обсязі з підстав які ним були викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, а також викладених у письмових поясненнях від 18.04.2018 р., просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову (а.с.174).

Зі змісту наданих до суду відповідачем відзиву на позовну заяву 12.12.2018 р. (а.с.60-66), заперечень на відповідь на відзив 07.02.2019 р. (а.с.127-134), письмових поясненнях в заперечення позовних вимог 18.04.2019 р. (а.с.163-171), судом встановлено, що відповідач вважає недоведеним позивачем за допомогою належних, допустимих, достатніх доказів ні обґрунтувань, ні вимог позовної заяви, як стосовно існування самого кредитного договору б/н від 18.07.2011 р. або договору приєднання до кредитного договору б/н від 18.07.2011 р. ні будь-якого іншого кредитного договору між ним та позивачем, на будь-яких умовах, правилах та тарифах, у тому числі про які зазначає позивач, а також тих які містяться на офіційному сайті банківської установи. В обґрунтування недоведеності існування між ним та позивачем кредитного договору або договору приєднання до кредитного договору відповідач, крім того, що посилається на порушення та недотримання позивачем вимог законодавства України які регулюють підстави виникнення та існування між сторонами спірних правовідносин цивільних прав та обов'язків, про які зазначає позивач, таких як: Цивільного кодексу України, положень Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про національний банк України», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 р. №851-ІV, Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 р. №851-ІV, а також на порушення позивачем вимог «Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 р. і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2010 р., а також «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків національній і іноземній валютах» яка була затверджена постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 р. №492.

У зв'язку, з недотриманням позивачем вимог зазначеного вище законодавства, враховуючи також, що Анкета-заява від 18.07.2011 р., яка надана позивачем до матеріалів справи та яку позивач бере за основу існування кредитного договору або договору приєднання між ним та позивачем, була написана на отримання зарплатної картки, що видно із самої анкети-заяви. При цьому, в самій анкеті-заяві ні чого не зазначено ні про кредитний договір, або відкриття кредитних рахунків, ні про розмір кредитного ліміту, ні про те, того, що, як «Умови та Правила надання банківських послуг» в Приват Банку та «Тарифи Банку» про які зазначено в ній, або ті на які посилається позивач та які покладені ним також в основу розрахунків, а також ті, які розташовані в мережі Інтернет, є складовою кредитного договору або договору приєднання, на думку відповідача не можливо встановити, оскільки, крім того, що в них не зазначено ні дати, ні того ким вони затверджені, не вбачається що вони взагалі стосуються спірних правовідносин.

Відповідач, також, посилаючись на позицією викладену Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 р. по справі №128/4810/15-ц, від 30.01.2018 р. по справі №128/4810/15-ц, від 18.04.2018 р. по справі №234/10860/16-ц, від 11.07.2018 р. по справі №356/1261/16-ц, вважає, що позивачем не доведено наявності його погодження у вигляді власноручного або електронного підписання «Тарифів обслуговування кредитних карт», або інших Тарифів банку, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», у тому числі тих, які позивач вважає складовою кредитного договору або договору приєднання б/н від 18.07.2011 р., наявність такого погодження відповідачем заперечується. Крім того, відповідач зазначаючи на те, що надані стороною позивача Витяги з Тарифів, з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять і не передбачають його підпису, їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним.

Крім того, відповідач враховуючи також відсутність його погодження на умови, правила і тарифи про які зазначає позивач, вважає безпідставним та таким, що не є доказом наявності як кредитного договору так і договору приєднання, а отже, на думку відповідача, наданий позивачем і розрахунок заборгованості зроблено за неіснуючим між ним та позивачем кредитним договором за неузгоджених з ним умовах та тарифах, наголошуючи при тому, що з самого розрахунку не зрозуміло за яких умов, правил та тарифів його проведено, які при цьому повинні бути узгоджені усіма сторонами, а не лише позивачем.

Відповідач також, зауважуючи на тому, що з ним не було погоджено ніяких умов, правил та тарифів про які зазначає сторона позивача, не було укладено ні кредитного договору, ні договору приєднання до умов кредитного договору, ні підписувалось будь-яких заяв на отримання кредитних коштів, у змісті письмових поясненнях від 18.04.2019 р. (а.с.167-170), відповідач зазначив, що при отриманні зарплатної картки, видавалась кредитна картка, що ним було встановлено з банківської виписки по особовому рахунку, однак він вважав, що вона безпроцентна, у тому числі у зв'язку і з тим, що з ним не погоджувались зобов'язання які виникають в разі користування кредитними грошима за цією карткою, він їх не отримував та не підписував ні «Умови та правила надання банківських послуг» ні «Тарифи Банку», у тому числі ті про які зазначає позивач, а отже він і не повинен відповідати за зобов'язаннями на які він не надавав своєї згоди.

Також, відповідач зазначає, що ним з Виписок по особовому рахунку на його ім'я, які були надані позивачем до матеріалів цивільної справи, встановлено, що за період з 2011 по 2016 рік, включно, ним було використано у готівковій та безготівковій формі кредитних коштів наданих позивачем в загальному розмірі 17465,05 грн., при цьому за період з 26.08.2017 р. по 10.11.2017 рік, включно, як ним особисто, шляхом безготівкового та готівкового поповнення так і безпосередньо самою банківською установою, шляхом автоматичного списання з його рахунків з власними грошима на зазначений у виписці, кредитний рахунок, було внесено грошових коштів у загальному розмірі 69480,02 грн., з яких, позивачем, на користь безпосередньо самої банківської установи, в рахунок оплати неузгоджених з ним Умов та тарифів, було відраховано грошових коштів в загальному розмірі 40152,66 грн. на наступне: проценти за користування кредитним лімітом - в сумі 17170,77 грн., як «HEAD-OFFICE% за користування кредитним лімітом» - в сумі 3157,37 грн., як списання процентів за прострочений кредитний ліміт - в сумі 18,27 грн., Пеню за прострочку кредита - в сумі 15897,22 грн., Пеню за прострочку кредита на суму понад 100 грн. - в сумі 2300,00 грн., як штрафи -1374,38 грн., як комісію за зняття ним готівки - в розмірі 523 грн., як комісію за переказ між рахунками в безготівковій формі - в розмірі 67,56 грн. та як переказ між рахунками по договору SAMDNS1, якого він не укладав з позивачем - в загальній сумі 177,50 грн.

У зв'язку з зазначеним, відповідач вважає, що він не тільки у повному обсязі розрахувався з позивачем з використаних кредитних коштів, що належали банківській установі, а й у примусовому порядку, за відсутності погодження та дозволу з його сторони, сплатив на користь позивача його власних грошових коштів в сумі, що у три рази перевищує розмір взятих ним у позивача кредитних коштів, а отже він не винен банківській установі позивача ніяких грошових коштів.

Відповідач просить суд відмовити позивачу як у задоволенні позовних вимог так і у стягненні з нього розміру судового збору про що просить позивач.

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутності представника позивача, суд дійшов наступного.

Згідно ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Обов'язок учасника справи з'являтися в судове засідання за викликом суду наявний лише в разі, якщо його явка визнана судом обов'язковою відповідно (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України) та згідно приписів п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасник справи зобов'язаний виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом, при цьому ч.4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, а також у зв'язку з відсутністю від позивача, клопотань або заяв про відкладення слухання справи, наявність клопотання 21.09.2018 р. про розгляд справи у відсутності представника позивача, та відомостей про належність повідомлення позивача про дату та місце слухання справи в суді, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом не встановлена наявність як самого кредитного договору, так і договору приєднання до умов кредитного договору б/н від 18.07.2011 року, у тому числі з «Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», як тих, що додані позивачем до справи (а.с.10, 11-25), так і тих на які посилається сторона позивача як позові (а.с.2-4) так і у відповіді на відзив (а.с.71-78, 100-107), і додаткових поясненнях сторони позивача (а.с.141-150), а позивачем не доведено суду наданими доказами та матеріалами наявності як кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем так і договору приєднання до умов кредитного договору.

Так, зі змісту Анкети-заяви без номеру датованої 18.07.2011 р., підписання якої відповідачем не заперечується, судом встановлено, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім'я зарплатну картку, що чітко вбачається з відповідного розділу анкети-заяви (а.с.9зворот), при цьому судом з Анкети-заяви не встановлено ні наявності погодження позивача з наданням кредитної картки, ні розміру кредитного ліміту, ні можливого нарахування процентів, штрафів, пені, тощо, а також того, що до зазначеної анкети-заяви додаються будь-які додатки, у тому числі витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які долучені позивачем до позову (а.с.10-10зворот, 11-25), або вона є складовою кредитного договору з умовами, правилами та тарифами на які посилається позивач, при цьому які б мали безпосереднє погодження відповідача з ними, у вигляді їх підписання власноручним підписом або електронним підписом, як це було визначено Законом України ««Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 р. №851-ІV, який був чинний на час виникнення спірних відносин.

З зазначеної Анкети-заяви, судом встановлено лише волевиявлення ОСОБА_1 (відповідача по справі) на отримання зарплатної картки, що спростовує обґрунтування позивача що ця заява свідчить про виявлення бажання на отримання кредитних коштів шляхом встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а отже і безпідставним є посилання позивача, що вказаною заявою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банк», які у тому числі викладені на офіційному сайті www.privatbank.ua, складає між відповідачем та Банком Договір про надання банківських послуг, поінформованість відповідача про умови кредитування в ПриватБанку, тощо, та погодження відповідача на них.

Інших заяв, або анкет-заяв які б підтверджували факт того, що відповідач виявив бажання на отримання кредитних коштів на умовах та в порядку про які зазначає сторона позивача - суду не надано, а судом не встановлено.

Згідно вимог ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також, згідно положень статей 626, 628, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак ні анкета-заява б/н від 18.07.2011 р., ні «Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку», ні Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяги яких надано до суду, ні розрахунки заборгованості надані стороною позивача (а.с.5-8), ні банківська Виписка по особовому рахунку (а.с.80-83зворот, 109-112зворот), а тим більше паспорт на ім'я відповідача (а.с.26-27), який як зазначає позивач є складовою кредитного договору від 18.07.2011 р. не містять та не передбачають реквізитів договору, у тому числі кредитного.

Крім того, з самого Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не вбачається, що вони є складовою частиною, як зазначає позивач, укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 18.07.2011 р., що саме на ці Умови погодився відповідач у тому числі в рамках користування рахунком зазначеним у банківській виписці (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 р. по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 р. по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 р. по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 р. по справі №356/1261/16-ц).

Згідно частин 1 та 2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Так, п.1.27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. N2346-IIІ, в редакції від 08.03.2011 р., чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), визначено, що платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до п.6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Відповідно до п.15.1, п.15.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору.

Згідно положень ст.41 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 р. №679-ХІV, в редакції від 16.06.2011 р. (чинній на час виникнення спірних правовідносин) та частин 1 та 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 р. №2121-ІІІ, в редакції від 16.06.2011 р., чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закону України «Про банки та банківську діяльність»), Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку.

Згідно ч.1 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», визначено , що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 р. було затверджено «Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.07.2010 р., яке діяло на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №223) та відповідно до пунктів 1.2 та 1.3 встановлювало вимоги Національного банку України до емісії банками, філіями іноземних банків (далі - банки) спеціальних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням і поширювалося на платіжні організації членів та учасників платіжних систем, які є суб'єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням спеціальних платіжних засобів цих платіжних систем, було визначено наступне.

Пунктом 1.4 Положення №223 визначено значення термінів, які застосовуються в даному Положенні, так «держатель спеціального платіжного засобу» - це фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу; «емітент спеціальних платіжних засобів» (далі - емітент) - банк, що є членом платіжної системи та здійснює емісію спеціальних платіжних засобів; «користувач платіжних послуг» (далі - користувач) - фізична або юридична особа, яка відповідно до договору за допомогою спеціального платіжного засобу користується платіжною послугою як платник та/або одержувач; «платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, установлених договором.

Пунктами 2.3, 2.4, 2.5 Положення №223, було встановлено, що спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту

відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір) (п.2.5). Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку (п.2.4). Емітент зобов'язаний забезпечити наявність у договорі таких умов: тип спеціального платіжного засобу; види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну; ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих у спеціальному платіжному засобі (за наявності); право клієнта на одержання виписок про рух коштів за його рахунком та порядок їх отримання; порядок забезпечення емітентом та клієнтом безпеки під час користування спеціальним платіжним засобом; порядок розгляду спорів; відповідальність емітента та клієнта тощо.

Згідно п.3.1 Положення №223, користувачі мають право використовувати спеціальні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків та умов договору з емітентом.

Згідно п.2.3 Положення №223, залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.

Крім того, «Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків національній і іноземній валютах», затвердженою постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 р. №492 (в редакції від 17.06.2011 р. - чинній на час виникнення спірних правовідносин), було визначено, наприклад, в п.1.5, 1.9, що Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції, при цьому Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис. Та, між інших, з положень визначених пунктами 1.18, 1.19 зазначеної Інструкції, встановлено, що у разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку, тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції. Отже, з наведеного вище вбачається, що заява, що була написана відповідачем 24.11.2009 р. може бути зазначена у Договорі банківського рахунку, а не замінює собою Договору.

Однак, судом не встановлено дотримання позивачем - ПриватБанком, умов, у тому числі, зазначених вище вимог пунктів нормативно-правових актів Національного банку України, виконання яких є обов'язковими також і для банків, що визначено в ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України».

Посилання позивача на ч.1 ст.634 ЦК України, суд також вважає безпідставним, оскільки положеннями даної норми визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, однак наявності приєднання відповідача до умов, правил та тарифів, про які вказує сторона позивача, в цілому - судом не встановлено.

Відповідно до положень ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, з зазначених вище вимог законодавства, вбачається, що основною умовою видачі платіжної картки, відкриття рахунку, у тому числі кредитного, є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам законодавства України, у якому обов'язково мають наявні усі складові договору, такі як предмет договору, вид платіжного засобу, права, обов'язки сторін договору, у тому числі Умови, правила та тарифи про які зазначає сторона позивача, тощо, порядок розгляду спорів та інші визначені сторонами умови, при цьому погоджені усіма сторонами договору з усіх складових.

У зв'язку зі встановленням відсутності, узгодженого усіма сторонами, за усіх складових, договору між позивачем та відповідачем, або договору приєднання до умов кредитного договору від 18.07.2011 р., неможливим та безпідставним є і нарахування позивачем відповідачу, зазначених у позові, процентів, пені та штрафів та застосування при вирішенні питання, у тому числі і розрахунку заборгованості, наданого позивачем.

Клопотань про призначення по справі відповідних експертиз з метою обґрунтування своїх вимог та наданих суду розрахунків - від позивача до суду не надходило, а посилання сторони позивача щодо того, що від відповідача не надходило клопотань про призначення експертизи та контр розрахунків в заперечення вимог позивача, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, саме банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц), підстав звільнення позивача від доказування судом не встановлено.

У зв'язку з зазначеним, суд вважає безпідставним вимоги позивача, а Умови та правила надання банківських послуг Приват Банку та Тарифи банку, як ті на які посилається сторона позивача так і ті, які додані до справи - такими, що не підлягають до застосуванню до спірних правовідносин.

Також, судом було досліджено банківську Виписку по особовому рахунку на ім`я відповідача, відкритого у «ПриватБанку» (а.с.80-83 зворот, 109-112 зворот), на яку посилаються сторони по справі, та встановлено, що фактично, за період з липня 2011 р. по липень 2016 року (включно), по вказаному у Виписці рахунку, здійснювалися операції з використання, як у безготівковій так і у готівковій формі, наявних на ньому грошових коштів, у вигляді їх зняття, переведення на інші рахунки, електронні перекази, оплати послуг або товару, як зазначив відповідач на його власні потреби, визнавши користування наданими позивачем кредитними грошима, у загальному розмірі 17419,32 грн., тобто в меншому розмірі, однак не суттєво ніж зазначена відповідачем сума грошових коштів.

При цьому, з даної Виписки по рахунку також встановлено, що на зазначений в ній рахунок, шляхом як готівкового так і безготівкового поповнення чи переказу, а також шляхом автоматичного списання в рахунок погашення простроченої заборгованості з іншого рахунку відповідача, та як переказ коштів між рахунками по договору SAMDNS1, наявність якого відповідачем заперечується, а також шляхом HEAD-OFFICE переказу та Р2Р переказу, в рахунок погашення заборгованості, на зазначений у Виписці рахунок, який позивач вказує як кредитний, що не заперечується і відповідачем, за період з 21.12.2011 р. по 01.02.2018 р. (включно) було внесено суму грошових коштів у загальному розмірі 31828,04 грн..

Шляхом математичного віднімання від отриманої суми грошових коштів, які були внесені відповідачем або списані чи переведені позивачем самостійно з інших рахунків відповідача, на кредитний рахунок зазначений у Виписці - в розмірі 31828,04 грн. та тих які були використані відповідачем на свої, різноманітні, потреби - в сумі 17419,32 грн., судом встановлено, що відповідачем як у добровільному так і у примусовому порядку, що виразилось у автоматичному списанні чи самостійному списанні чи переказі позивачем з інших рахунків відповідача, на які наявності письмового дозволу відповідача судом не встановлено, відповідач не тільки повернув розмір запозичених у позивача (використаних) грошових коштів в загальній сумі 17419,32 грн., а і сплатив на користь позивача на 14408,72 грн. грошових коштів більше ніж використав.

Тобто, судом підтверджено посилання відповідача на те, що він не винен позивачу, позичених кредитних грошових коштів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що стороною позивача не доведено позовних вимог, а судом, з досліджених матеріалів, встановлено відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат:

Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 1762 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.1)

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 43, 76-83, 89, 95, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення в повному обсязі складено 23.04.2019 р.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. М. Бульба