ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1087/18 Номер провадження 22-ц/814/1602/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Триголова В.М.

секретар: Лимар О.М.

за участю: представника позивача - адв. Асєєва Є.В.

представника відповідача ОСОБА_1 . - адв. Павличенка В.І.

представника відповідача - Головного управління ДФС у Полтавській області -Сухомлин Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року (повний текст виготовлено 08 квітня 2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, треті особи: Комунальне підприємство "Лубенське МБТІ", перша Лубенська державна нотаріальна контора, друга Лубенська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування, витребування майна з незаконного володіння.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.1996 року придбав у ОСОБА_4 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних побудов та з правом користування відповідною земельною ділянкою під придбаним житлом.

Зазначає, що придбані ОСОБА_3 19/100 частин жилого будинку належали ОСОБА_4 на підставі рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 26.06.1994 року за позовом останнього до колишньої дружини ОСОБА_1 про розподіл жилого будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тим самим рішенням ОСОБА_4 виділено в користування земельну ділянку площею 305 кв.м. та в загальне користування окремо виділено 45 кв.м., а за ОСОБА_1 визнано право власності на 31/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .

Вказує, що, через тривалу хворобу та смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєструвати на своє ім`я право власності на придбані 19/100 частин даного жилого будинку її батько не встиг. В подальшому, 12 серпня 1997 року, вона звернулась в другу Лубенську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа №322/1997. За певних сімейних обставин вона на протязі тривалого часу за отриманням свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталась та коли у жовтні 2017 року вона звернулась до другої Лубенської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав на 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , то, згідно постанови від 25 жовтня 2017 року отримала відмову у вчинені зазначених нотаріальних дій. Причиною відмови зазначено те, що, відповідно відомостей, наданих комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» право власності на 19/100 частин будинку АДРЕСА_2 листопада 2000 року зареєстровано за ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним між Лубенською ОДПІ та ОСОБА_1 , зареєстрованим Лубенською філією Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі від 16 листопада 2000 року, який відбувся за результатами біржових торгів.

У вказаному договорі зазначено, що право власності на нерухоме майно належить «продавцю» на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого першою Лубенською державною нотаріальною конторою.

Вважає, що договір укладено з порушенням діючого на той час законодавства, що призвело до порушення її прав та інтересів, оскільки вона у передбаченому законом порядку належним чином виконала приписи ст.ст.548,549 ЦК України (в редакції 1963 року), звернувшись 12 серпня 1997 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом. Також, зауважує, що державним нотаріусом не виконані вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, якою передбачено, що в державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ та нотаріус за даними Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ перевіряє наявність заведеної спадкової справи. Відтак, вважає, що Договір купівлі-продажу від 16 листопада 2000 року не відповідав вимогам чинного на той час законодавства через недотримання положень ЗУ «Про товарну біржу», частина друга статті 15 розділу VI якого передбачала відсутність необхідності нотаріального посвідчення угод, зареєстрованих на біржі. В той самий час жилий будинок, або його частина не віднесені ЗУ «Про товарну біржу» до переліку товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Сукупність наведених обставин дало їй підстави для звернення до суду за захистом порушених прав.

З урахуванням наведеного прохала: визнати недійсним договір купівлі-продажу 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 від 16 листопада 2000 року, укладений у виконання біржового контракту на Лубенській філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі між Лубенською об`єднаною державною податковою інспекцією і фізичною особою ОСОБА_1 ; визнати 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 спадковим майном з визнанням за нею права власності на це майно; витребувати 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 (т.1, а.с.2-8).

27.03.2019 року представником позивача - адвокатом Асєєвим Є.В. було подано до місцевого суду клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача та доповнення позовних вимог, в якому він прохав залучити до участі у справі в якості співвідповідача Першу Лубенську державну нотаріальну контору; доповнити позовні вимоги вимогою про визнання свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Лубенською державною нотаріальною конторою 25.06.1999 року за реєстровим №1619 Лубенській об`єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Полтавській області, недійсним з підстави відсутності права на спадкування (т.2, а.с.47-49).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 березня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання та у прийнятті до розгляду клопотання представника позивача - Асєєва Є.В. від 27.03.2019 року про залучення співвідповідача та про збільшення позовних вимог (т.2, а.с.50-51).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2019 рокув задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення та ухвалу оскаржила позивач, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить:

-скасувати ухвалу від 27 березня 2019 року;

-скасувати рішення від 29.03.2019 року та ухвалити нове рішення із залученням співвідповідача - Першої Лубенської держнотконтори з вимогою до нього про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та з задоволенням позовних вимог з визнання недійсним договору купівлі-продажу 19/100 часок житлового будинку АДРЕСА_1 від 16.11.200 року, укладеного у виконання біржового контракту на Лубенській філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі між Лубенською ОДПІ і фізичною особою ОСОБА_1 ; визнати 19/100 часток жилого будинку АДРЕСА_1 спадковим майном з визнанням за ОСОБА_2 права власності на це майно; витребувати 19//100 часток жилого будинку АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 ;

-вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги посилається на обставини, викладені у позовній заяві та вважає, що договір купівлі-продажу від 16.11.2000 року було укладено між Лубенською ОДПЕІ та ОСОБА_1 з численними порушеннями чинного законодавства. Проте вказує, що, на момент початку розгляду справи по суті, підстав вважати дії учасників процесу - Першої та Другої Лубенських державних нотаріальних контор, КП «Лубенське МБТІ» такими, що не відповідають вимогам законодавства, не було, а тому їх правовий статус і було визначено, як треті особи.

Вказує, що державним нотаріусом Афанасієвською І.В., яка була допитана як свідок, підтверджено наявність у Першій Лубенській нотконторі спадкової справи №177, заведеної 25.06.1999 року, щодо видачі Лубенській ОДПІ свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 , що і спонукало позивача до ініціювання зміни процесуального статусу Першої Лубенської нотконтори з третьої особи на відповідача.

При цьому, апелянт не вважає доповнення позовних вимог вимогою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним з підстави відсутності права на спадкування, збільшенням позовних вимог, оскільки така вимога повинна логічно визнаватися первісною порівняно з іншими позовними вимогами.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Лубенська ОДПІ ГУДФС у Полтавській області вказує на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, внаслідок чого прохала у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення та ухвалу суду залишити без змін.

Вказує, що договір купівлі-продажу 19/100 частин спірного будинку від 16.11.2000 року дійсно не посвідчений нотаріально, проте був укладений і ОСОБА_1 стала власником частини домоволодіння на законних підставах, тим більше такий договір був зареєстрований у БТІ, як того вимагали норми ЦК УРСР, діючого на час укладення і підписання вказаного договору.

Також, зауважують, що ОСОБА_2 не є стороною спірного правочину, а тому не має права ставити вимогу про його недійсність.

Окрім того, вказують, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки такий розпочав свій відлік з моменту сплати ОСОБА_1 вартості нерухомого майна - 16.11.2000 року та реєстрації нерухомого майна в Лубенському МБТІ - 21.11.2000 року.

Вказують, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, що визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Зауважують, що місцевим судом правомірно визначено, що клопотання про збільшення позовних вимог від 27.03.2019 року та клопотання про залучення співвідповідача від 27.03.2019 року подані з порушенням встановленого ЦПК України строку.

Також, відзив на апеляційну скаргу було подано представником відповідача - адвокатом Павлюченком В.Г., який, посилаючись на правильність рішення місцевого суду, прохав залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що усі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку є похідною від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину на вказану частку будинку недійсним, яка судом до розгляду не прийнята.

Відтак, оскільки це свідоцтво не визнане судом недійсним, а є законним, то відпадають будь-які підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.11.2000 року

Стверджує, що податковий орган мав повне право розпоряджатися належним державі майном, та правомірно реалізував своє право, здійснивши його продаж ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представники відповідачів апеляційну скаргу не визнали, прохали її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до актового запису №7 від 02.06.1973 року вчиненого Тарандинською сільською радою Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками записано - ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_7 (мати) (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , т.1, а.с.14).

У подальшому, як вбачається з актового запису №1 в Книзі реєстрації актів про одруження, позивачем було змінено прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » у зв`язку з одруженням (Свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , т.1, а.с.15).

Як установлено місцевим судом та не заперечується сторонами по справі, відповідно до договору купівлі -продажу від 19.06.1996 року, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних побудов, які належали ОСОБА_4 на підставі рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 24 червня 1994 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл жилого будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою (т.1, а.с.16-19).

Відповідно до актового запису №201 в Книзі реєстрації актів про смерть Відділу РАГС Лубенського міськвиконкому Полтавської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , т.1, а.с.21).

Установлено, що за життя, ОСОБА_3 зареєструвати на своє ім`я право власності на придбані 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 в Лубенському бюро технічної інвентаризації не встиг.

Як убачається із заяви ОСОБА_2 , поданої до Другої Лубенської державної нотаріальної контори, позивач є спадкоємицею по закону майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , що складається з квартири по АДРЕСА_1 (т.1, ст.177).

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої Лубенської державної нотаріальної контори Афанасієвською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1619, та зареєстрованого Лубенським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстровим №3385 і записаного в реєстрову книгу №19 від 05.07.1999 року майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме 19/100 частин будинку АДРЕСА_1 , за правом спадкоємства перейшло до держави в особі Лубенської об`єднаної державної податкової інспекції (т.1, а.с.141).

Згідно договору купівлі-продажу від 16 листопада 2000 року Лубенська об`єднана державна податкова інспекція в особі державного податкового ревізора-інспектора ГВ ПМ Лубенської ОДПІ Нікуліної Н.О. «Продавець», та ОСОБА_1 «Покупець» на підставі результатів біржових торгів на Лубенській філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі уклали цей договір про те, що «Продавець» продав, а «Покупець» купив 19/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належить «Продавцю» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої Лубенської державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі №1619, та зареєстрованого Лубенським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстровим №3385 і записаного в реєстрову книгу №19 від 05.07.1999 року. (т.1, а.с.24).

З довідки КП «Лубенське МБТІ» №1284-Т від 29.09.2017 року вбачається, що нерухоме майно станом на 29.12.2012р. за адресою: АДРЕСА_1 в КП «Лубенське МБТІ» зареєстровано в книзі №19 під реєстровим №3385 за: ОСОБА_1 . 31/100 частини зареєстровано 05.08.1994р. згідно рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 24.06.1994р. справа №2- 243/1994р.; ОСОБА_1 . 19/100 частини зареєстровано 21.11.2000р. згідно Договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Лубенській філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі 16.11.2000р. реєстровий №Н/191 (т.1, а.с.23)

В подальшому, при зверненні до другої Лубенської державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 19/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Підставою для відмови стали відомості, отримані згідно запиту, зробленого до КП «Лубенське МБТІ», щодо надання інформації, яка зберігається на паперових носіях, та встановлено, що право власності на 19/100 часток житлового будинку номер АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 21.11.2000 року згідно Договору купівлі - продажу, зареєстрованого на Лубенській філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі 16.11.2000 року, реєстровий № Н/191. Оскільки відомості надані КП «ОСОБА_6 МБТІ» не співпадають із даними документа, який встановлює право власності на нерухоме майно, то видати Свідоцтво про право па спадщину не має правових підстав (т.1, а.с.22).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.11.2000 року, є невірним способом захисту позивачем своїх прав, оскільки таке підлягає захисту не за нормами ст.ст. 215,216 ЦК України, а відновлюється в порядку вимог ст.388 ЦК України.

Оскільки інші вимоги позивача є похідними від вимоги про визнання недійсним вказаного правочину, то у їх задоволенні судом першої інстанції також будо відмовлено.

Такий висновок суду в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Cтаттею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

При цьому, відповідно до ст.1301 цього Кодексу, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено у п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Також, як убачається з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відтак, місцевим судом було правомірно відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову, оскільки нею обрано невірний спосіб захисту свого цивільного права, а саме заявлено вимогу про визнання недійсним правочину, стороною якого вона не є, а тому не може ставити вимогу щодо його недійсності.

Окрім того, з аналізу змісту вказаних норм права та роз`яснень, наданих у постанові пленуму ВССУ вбачається, що для встановлення факту недобросовісності набуття у власність певного майна, необхідно довести певний ряд обставин, зокрема, умисної винної поведінки, щодо дійсної обізнаності про наявність володільця спірного майна.

При цьому, позивачем, на підставі належних та допустимих доказів, в жодній мірі не доведено протиправності в діях відповідача та Лубенської ОДПІ при укладенні спірного правочину.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п.2 ст.399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому, позивачем вимога про витребування належного їй майна, а саме 19/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в ОСОБА_1 на підставі ст.388 ЦК України не ставилась.

Місцевим судом також було правомірно відмовлено в задоволенні вимог про визнання 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 спадковим майном з визнанням за нею права власності на це майно та про витребування 19/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 , оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 16.11.2000 року недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того,що договір купівлі-продажу від 16.11.2000 року було укладено між Лубенською ОДПЕІ та ОСОБА_1 з численними порушеннями чинного законодавства, та стосовно неправомірності в діях державного нотаріуса Афанасієвської І.В., колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, з урахуванням конкретних обставин справи, суті заявлених вимог та з аналізу правовідносин, що виникли між сторонами, наведене в жодній мірі не вказує на обгрунтованість позовних вимог.

При цьому, посилання апелянта на протиправність ухвали суду від 27.03.2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання та у прийнятті до розгляду клопотання представника позивача - Асєєва Є.В. від 27.03.2019 року про залучення співвідповідача та про збільшення позовних вимог, суд апеляційної інстанції також оцінює критично, оскільки вказана ухвала є законною та обґрунтованою.

Так, згідно п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу , позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відтак, місцевим судом було правомірно визначено, що, оскільки вказане клопотання подано до суду 27.03.2019 року, а підготовче судове засідання закрито 28.09.2018 року, то стороною позивача пропущено строк для відповідного звернення, що унеможливило збільшення позовних вимог та зміну процесуального статусу сторін по справі на відповідному етапі. Обставин, визначених у ст.43 цього кодексу, стороною позивача не наведено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року (повний текст виготовлено 08 квітня 2019 року), - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

В. М. Триголов