АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/649/19Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Демчика Р.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно договору дарування житлового будинку від 24 червня 2015 року позивачу належить на праві приватної власності будинок з надвірними спорудами за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 21/1.

В даному будинку формально зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_1.

Згідно наданої відповідачем розписки від 22 вересня 2017 року ОСОБА_4 зобовязався самостійно знятися з реєстрації, за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 21/1 в термін не пізніше 22 грудня 2017 року, а у разі невиконання даного зобовязання сплатити позивачу, як власнику будинку, грошові кошти в розмірі 8000 гривень. При цьому, сплата даних коштів не позбавляє ОСОБА_4 обовязку щодо зняття з реєстрації.

Відповідач не виконав своїх зобовязань, тому позивачем було направлено 11 квітня 2018 року на фактичну адресу проживання відповідача вимогу щодо сплати коштів та зняття з реєстрації.

Оскільки відповідач за адресою м. Черкаси, вул. Пастерівська, 21/1 не проживає, виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг, чим порушуються права позивача.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 21/1 по вул. Пастерівській в м. Черкаси зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 21/1 із зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8000 гривень.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом за адресою: місто Черкаси вулиця Пастерівська будинок № 21/1.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в стягненні грошових коштів, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також невірно застосовані норми матеріального права, просив рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення неустойки в розмірі 5000 гривень задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказував, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що розписка не є письмовим договором, так як не підписана двома сторонами є хибними. Розписка є одностороннім договором і не підписання його другою стороною не створює наслідків його недійсності чи скасування. Також, не погоджується з висновками суду стосовно того, що позивачем не зазначена природа заявлених до стягнення коштів, оскільки дані кошти є неустойкою про, що вказувалося в позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні коштів.

Відмовляючи в стягненні грошових коштів суд першої інстанції виходив з того, що розписка не є письмовим договором, крім того позивачем не визначена їх правова природа.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування житлового будинку посвідченого 24 червня 2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованому в реєстрі за № 904, ОСОБА_3М, є власником житлового будинку з надвірними спорудами за №21/1 по вулиці Пастерівській в місті Черкаси (а.с.3-5).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідач не виконав взятого зобовязання щодо зняття з реєстрації за адресою м.Черкаси вулиця Пастерівська 21/1 в термін не пізніше 22 грудня 2017 року , а тому зобовязаний сплатити грошові кошти в сумі 8000 гривень.

Таким чином доказуванню підлягає як саме зобовязання так і його невиконання.

Частинами 2,5 статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Як доказ взяття зобовязання відповідачем, позивач надав розписку згідно якої ОСОБА_4 зобовязався до 22 грудня 2017 року знятися з реєстрації за адресою м.Черкаси вулиця Пастерівська 21/1. В разі невиконання вказаного обовязку , зобовязався в термін не пізніше 5 днів, з моменту порушення зобовязання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 8000 гривень.(а.с.30)

Як доказ невиконання взятого зобовязання, щодо зняття з реєстрації, позивач надав копію паспорта відповідача та копію акту про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації, які, у встановленому статтею 95 ЦПК України порядку, не посвідчені, крім того такий документ як паспорт в оригіналі не може бути у позивача.

Суд першої інстанції встановлюючи місце реєстрації відповідача вказав зовсім іншу його адресу, а саме АДРЕСА_2, по якій, згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, відповідач не зареєстрований.(а.с.11-12)

Таким чином позивачем не доведено, що відповідач не виконав взятий обовязок та не знявся з реєстрації за адресою м.Черкаси вулиця Пастерівська 21/1.

Окрім цього як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, позивач, суму 8000 гривень, просить стягнути як неустойку за невиконане зобовязання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору.

Згідно статті 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що між сторонами склалися правовідносини з приводу користування житловим приміщенням, що не є грошовим зобовязанням, за порушення якого відповідно до положень ст. 549 ЦК України може бути встановлено сплату неустойки, апеляційний суд приходить до висновку, що вказана сума не підлягає стягненню з відповідача.

Саме з вказаних мотивів не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення коштів.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково, а заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та стягнення коштів в частині відмови в стягненні коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2019 року.

Судді