Провадження № 2/638/1223/19
07.05.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова
в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.
за участю секретаря Жакун Н. О.
з участю судового розпорядника ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в її інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в її інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наймачем 2-кімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1, є відповідач ОСОБА_7, з яким позивача перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1991 року до 2013 року. У квартирі зареєстровані: позивач, її колишній чоловік ОСОБА_3, ОСОБА_4, дочка ОСОБА_3, ОСОБА_5, неповнолітній син ОСОБА_4 та ОСОБА_6, неповнолітній син ОСОБА_4 В квартирі тривалий час мешкає тільки позивач. У 2000 році ОСОБА_4 зареєструвала шлюб, і з того часу проживає з чоловіком, а її діти з часу народження проживають разом з батьками і в спірній квартирі ніколи не оселялися. І ОСОБА_3, і ОСОБА_4 залишили квартиру добровільно, забрали всі свої особисті речі, і без поважних причин в квартирі не проживають, позивачем ніколи не чинилися будь-які перешкоди відповідачам у здійсненні їх права користування. За весь час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не приймають ніякої участі в утриманні квартири, сплаті квартплати та комунальних послуг, в здійсненні поточного та інших ремонтів, і повністю втратили з нею звязок. Оскільки позивач вимушена сплачувати квартплату та комунальні послуги за 5-х осіб, тобто переплачувати вартість житлово-комунальних послуг, за осіб, що не користуються ними, це створює для неї матеріальні складнощі, факт реєстрації відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дітьми, які навіть не оселялися у квартирі, позбавляє її права оформити субсидію. З наведених обставин просить суд позов задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу без участі позивача та її представника, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, проте від нього надана нотаріально посвідчена заява про те, що він 05.03.2019 року самостійно знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, а до цього у квартирі не мешкав біля пятнадцяти років. Також повідомив, що його донька - ОСОБА_4 з 2000 року не мешкає у зазначеній квартирі, а її неповнолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 ніколи там і не мешкали, їхня реєстрація у вказаній квартирі була формальною, та наразі вони мають інше постійне місце проживання. Ані він, ані його донька не приймали участь в утриманні квартири та не мають там особистих речей.
Відповідач ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином.Відзиву на позов, заяв про поважні причини неявки, про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справидо суду від неї не надходило.
Від представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надійшла заява з проханням проводити судовий розгляд без її участі, а також висновок про недоцільність визнання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Просять суд відмовити у задоволенні позову в цій частині та прийняти рішення в інтересах дітей.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно доприписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як встановлено матеріалами справи, за адресою: м. Харків, Шевченківський р-н., АДРЕСА_3, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітній син ОСОБА_4, ОСОБА_6, що підтверджує довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 10.08.2018 року, а також відомості з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 30.11.2018 року (а.с. 37, 55-56).
Відповідно до статті 6 Житлового кодексу України житлове приміщення надається наймачу та членам його сімї для постійного в ньому проживання, тобто для використання його за цільовим призначенням (задоволення своїх потреб та розпорядження ним у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях або використовується не за призначенням, збереження за відсутньою особою права користування таким житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права.
У відповідності зі статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців.
Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується наступним: актами про не проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її неповнолітніх синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 березня 2018 року, від 17 квітня 2018 року, від 15 травня 2018 року, 6 червня 2018 року, від 10 липня 2018 року, від 14 серпня 2018 року, складений при участі осіб, які мешкають у будинку та при участі представників дільниці №27 Шевченківського району м. Харкова (а. с. 9-14); довідкою дільниці №27 від 17 вересня 2018 року №104, про те, що відповідачі із заявами про порушення житлового права або перешкоджання у їх проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_3 ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 до житлових органів не зверталися (а. с. 15); інформаційним листом ст. ДОП СДОП Шевченківського ВН ГУНП в Харківській області від 17 серпня 2018 року про те, що позивач проживає в квартирі одна упродовж останніх 20 років, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_5 Вадимовичем, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_4 не проживають (а. с. 16); довідкою Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області від 10 вересня 2018 року про те, що в квартирі АДРЕСА_4 проживає позивач, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в вищезазначеній квартирі не проживають тривалий час і з письмовими чи усними заявами про порушення їх житлових прав або перешкоджанням їм у проживанні в зазначеному житловому приміщенні не зверталися (а. с. 17); довідкою Головного лікаря КНП «МДП № 4» ХМР від 10 вересня 2018 року про те, що неповнолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на обліку у дитячій поліклініці за адресою АДРЕСА_5, не перебувають, лікарі за зазначеною адресою до дітей не викликалися (а. с. 18); квитанціями про сплату особисто позивачем ОСОБА_2 квартплати та комунальних послуг (а. с. 20-23); письмовими поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 17.04.2019 року, з яких вбачається, що відповідачі протягом останніх пятнадцяти років не мешкають у квартирі за адресою: АДРЕСА_5, особистих речей вказаних осіб у квартирі немає; нотаріально посвідченою заявою відповідача ОСОБА_3 про те, що він у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, не мешкав біля пятнадцяти років, а його донька - ОСОБА_4 з 2000 року не мешкає у зазначеній квартирі, її неповнолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 ніколи там і не мешкали, їхня реєстрація у вказаній квартирі була формальною, та наразі вони мають інше постійне місце проживання.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 тривалий час, що підтверджується вищевказаними доказами. Окрім того, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 покинули спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації їм ніхто не чинив, докази звязку збереження за собою права користування житлом, а також поважність причин невикористання відповідачами свого права користування спірним житловим приміщенням, відсутні.
Водночас, суд приходить до висновку, що висновок органу опіки і піклування не є достатньо обґрунтованим, адже наданими суду доказами підтверджено, що позбавлення права дітей користування житловим приміщенням жодним чином не обмежить їх прав та інтересів, адже діти проживають з матірю за іншою адресою, у спірній квартирі ніколи не проживали. В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірним житлом як відповідачу ОСОБА_4, так і її неповнолітнім дітям. До суду ОСОБА_4 з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом або про вселення не зверталася. В матеріалах справи такі відомості відсутні.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 ЦПК України).
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в її інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 6, 71, 72 ЖК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в її інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6, 01 березня 2010 року, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_6.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: