Справа № 161/5531/19 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/631/19 Категорія: 81 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Галицької І.П.,

заявника - ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи - Карпінського С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Луцький відділ поліції Головного управління національної поліції у Волинській області про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису посилаючись на те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 , який періодично проживає разом з нею та неповнолітнім сином за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняє домашнє насильство відносно усіх членів сім`ї.

Зазначала, що за період з січня 2016 року по даний час ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, на ґрунті невідомих їй медичних препаратів поводить себе неадекватно, виплескує безпідставну агресію, яка супроводжується застосуванням фізичного насильства до членів своєї сім`ї та інколи зовсім сторонніх осіб. Останнім часом агресивність останнього різко посилилась, він вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для їхнього життя та здоров`я. При цьому, поведінка останнього негативно впливає на їхнього сина, а саме: він не піклується про його фізичний та духовний розвиток, постійно залякує дитину, не допускає до навчального процесу, забороняє лікувати, вакцинувати, не відпускає на вулицю, налаштовує проти неї. Крім того, коли відповідач приходить за адресою її проживання, то провокує конфлікти, здійснює тотальний контроль над усім, веде себе зверхньо, агресивно та неадекватно. Порушує спокій, включає гучно музику, свистить, співає. Формує в дитячій свідомості антиукраїнську громадянську позицію. Ці фактори впливають на її та дитячий емоційний стан.

05 березня 2019 року нею подано до Луцького відділення поліції заяву про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення. Працівниками поліції було проведено профілактичну бесіду виховного характеру, однак не зважаючи на це, 28 березня 2019 року ОСОБА_2 викрав з квартири її мобільний телефон, гроші в сумі 10 000 грн та золотку обручку. На даний час з цього приводу проводиться слідство.

У зв`язку з наведеним заявник ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_1 ; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видати строком на 6 місяців.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що місцевий суд з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її заяви, оскільки не повністю з`ясував усі обставини у даній справі, а надані нею докази доводять обґрунтованість ризиків та підставність застосування до ОСОБА_2 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, а саме видачі обмежувального припису.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що заява ОСОБА_1 мотивована обставинами, які пов`язані із іншими правовідносинами між нею та заінтересованою особою ОСОБА_2 як колишнім подружжям з приводу поділу майна та виховання дитини, а заявником не обґрунтовані ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису і його максимального строку.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року розірвано (а.с.8).

Між сторонами існують спори майнового характеру, які вирішуються у судовому порядку, а ухвалені судові рішення виконуються у примусовому порядку органами державної виконавчої служби.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, між бувшим подружжям існує конфлікт стосовно виховання дитини.

Як підставу для видачі заяви про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства щодо неї та їх неповнолітнього сина.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася в органи поліції із заявами з приводу сімейних сварок та поділу майна. Дані звернення розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Суд першої інстанції підставно відхилив як доказ вчинення ОСОБА_2 насильства щодо заявника постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, оскільки на день звернення ОСОБА_1 до суду ОСОБА_2 вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню згідно статті 39 КУпАП.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21листопада 2018 року у справі №756/2072/18.

Судом першої інстанції не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та її малолітньої дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Натомість, матеріалами справи встановлено наявність між сторонами тривалого спору щодо поділу майна, виховання та спілкування з дітьми, які не можна вважати насильством.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи зазначив, що йому про обставини конфліктів між сторонами відомо з їхніх слів. При цьому зазначив, що не може вказати про наявність або ж відсутність будь-яких проявів насильства, яке б мало місце зі сторони ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 Вказував, що на його думку існує гіперопіка ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: