Справа № 307/11/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_2 на ухвалу судді Тячівського районного суду від 4 січня 2019 року ОСОБА_3, повний текст якої складено 4 січня 2019 року, у цивільній справі № 307/11/19 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_2, заінтересовані особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про вирішення питання про звернення стягнення на земельну ділянку, -

встановив:

Приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_2 оскаржив ухвалу судді Тячівського районного суду від 04.01.2019 про відмову у відкриття провадження в зазначеній справі. На думку апелянта, ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права, оскільки суддя не мав підстав відмовляти у відкритті провадження в справі в порядку, передбаченому ст. 186 ч. 1 п. 3 ЦПК України через наявність у провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Так, положення ст. 186 ч. 1 п. 3 ЦПК України стосуються заяв у позовному провадженні, тоді як у розгляді судом подання виконавця не беруть участь сторони, порядок такого розгляду врегульований окремою статтею ЦПК України, а в силу положень ст. 261 ЦПК України, зазначена ухвала судді набрала законної сили з моменту її підписання, проте, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Просить ухвалу скасувати.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_2 03.01.2019 звернувся із зазначеним поданням до суду та посилаючись на обставини, які унеможливлюють виконання рішення без звернення стягнення на земельну ділянку, в порядку, передбаченому ст. 50 ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 440 ч. 10 ЦПК України, просив вирішити питання про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,1259 га, кадастровий номер :05:001:0048, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що зареєстрована Відділом у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та знаходиться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Ганичі, вул. Народна, 111 (а.с. 1-5).

Ухвалою від 04.01.2019 суддя Тячівського районного суду відмовив у відкритті провадження в справі на підставі ст. 186 ч. 1 п. 3 ЦПК України внаслідок наявності у провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (а.с. 67-68). Водночас мотивуючи ухвалу, суддя зазначив, що в провадженні Тячівського районного суду є аналогічна справа за поданням цього приватного виконавця, в якій ухвалою суду від 24.12.2018 у задоволенні подання відмовлено. Тому суд вважає необхідним відмовити у відкритті провадження у даній справі з тих підстав, що у провадженні Тячівського районного суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав і так як по ній рішення не набрало законної сили, вона може бути у провадженні іншого суду, тобто, апеляційної інстанції.

Таке процесуальне рішення не ґрунтується на законі.

За приписами ст. 50 ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), після документального підтвердження належності боржнику на праві власності обєкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку; про накладення арешту на обєкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам; у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Із цими нормами Закону № 1404-VIII кореспондуються положення ст. 440 ЦПК України, відповідно до яких питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця (ч. 10); суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ч. 11).

Отже, відповідне подання приватного виконавця підлягає негайному розгляду, тож процедура відкриття провадження в справі, регламентована Главою 2 Розділу ІІІ «Позовне провадження», не застосовується. Поряд із цим, до подання приватного виконавця застосовуються загальні вимоги, які ставляться до заяви, відповідного звернення до суду (із урахуванням особливостей відповідного звернення): подання повинно містити відповідні реквізити, назву суду, назви, імена учасників процесу, належне обґрунтування, подання повинно бути підписане виконавцем, до нього мають бути додані відповідні документи тощо (ст. 10 ч. 9, ст.ст. 175, 177, 183 ЦПК України). Ініціатор подання повинен діяти добросовісно (ст. 44 ЦПК України). Із дотриманням цих вимог може повязуватися питання про рух подання, можливість його розгляду.

Таким чином, суддя суду першої інстанції не мав процесуальних підстав застосовувати в питанні руху подання приватного виконавця норми ст. 186 ЦПК України.

Поза наведеним, слід зауважити й таке. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (ст. 186 ч. 1 п. 3 ЦПК України). Тобто, на момент прийняття такого процесуального рішення має бути достеменно встановлено, що в провадженні цього чи іншого суду є тотожна справа. При цьому, йдеться саме про провадження в суді першої інстанції (суді того самого рівня), до компетенції якого належить вирішення справи по суті (ст. 23 ч. 1 ЦПК України), оскільки в разі оскарження судового рішення апеляційним порядком провадження у відповідному суді першої інстанції вже є закінченим, а апеляційний суд у розумінні інстанційної юрисдикції здійснює перевірку судового рішення (ст. 24 ч. 1 ЦПК України), а не провадження щодо розгляду справи по суті. Тобто, наявність відповідного апеляційного провадження не може слугувати підставою для застосування на стадії відкриття провадження в справі судом першої інстанції положень ст. 186 ч. 1 п. 3 ЦПК України, у разі наявності таких обставин питання щодо руху справи може вирішуватися в інший процесуальний спосіб.

Насамкінець, суддя суду першої інстанції обґрунтував ухвалу припущеннями, позаяк на момент її постановлення провадження в справі, на яке здійснювалося посилання, в суді першої інстанції вже було закінчене, а щодо апеляційного провадження в цій справі, то вказувалося лише на можливість такого провадження.

Відтак, на підставі ст. 379 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, постановлену з порушенням норм процесуального права ухвалу скасувати, справу для продовження розгляду направити до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу судді Тячівського районного суду від 4 січня 2019 року скасувати, справу для продовження розгляду направити до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 25 квітня 2019 року.

Судді