Провадження № 22-ц/801/1609/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуСправа № 127/16375/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участю секретаря Богацької О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області, постановлену у цій справі 13 червня 2019 року в м. Вінниці суддею цього суду Федчишеним С. А.,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління (далі - КЕВ м. Вінниці) про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року, визнано протиправними та скасовано наказ Міністерства оборони України № 358 про звільнення позивача з військової служби та займаної посади у відставку і наказ КЕВ м. Вінниці № 111 про виключення його зі списків особового складу, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника КЕВ м. Вінниці. Водночас, рішення про поновлення на роботі, всупереч положенням ч. 7 ст. 235 КЗпП, не виконано, середній заробіток за час вимушеного прогулу не виплачено, що є порушенням, закріпленого в Конституції України, права на працю, зокрема, на можливість заробляти собі на життя, та право на захист від незаконного звільнення.

Пославшись на викладене, на моральні переживання та стрес, які позивач зазнав внаслідок прийняття щодо нього неправомірного рішення про звільнення, бездіяльність відповідачів щодо поновлення на роботі та виплаті заробітної плати, погіршення у зв`язку з цим стану здоров`я, ОСОБА_1 , просив стягнути з Міністерства оборони України заподіяну моральну шкоду в розмірі 420 638, 48 грн, і стягнути з Міністерства оборони України та КЕВ м. Вінниці солідарно заподіяну моральну шкоду в розмірі 360 547,20 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній цивільній справі, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з цією ухвалою, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві КЕВ м. Вінниці зазначив, що оскаржувану позивачем ухвалу вважає законною, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз змісту наведених норм у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/74900248), визнано протиправними та скасовано наказ Міністерства оборони України № 358 від 26 травня 2017 року про звільнення з військової служби у відставку полковника ОСОБА_1 з посади начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління; визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 111 від 14 червня 2017 року щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління (а. с. 18-21).

Постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року набрала законної сили у день її прийняття.

Відповідно до повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за № 20.1/58308074/17 від 23 квітня 2019 року, поданого страшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Валявським Олександром Анатолійовичем до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, у діях Міністерства оборони України, який є боржником у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом на виконання рішення цього суду від 19 березня 2018 року, вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 382 КК України, які виражаються у невиконанні судового рішення шляхом невжиття службовими особами боржника заходів щодо повного виконання постанови, яка набрала законної сили (а. с. 33-34).

Листом № 01-7468 від 22 травня 2019 року Державне бюро розслідувань повідомило ОСОБА_1 про те, що розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000705 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України (а. с. 35).

З установлених обставин у справі, яка розглядається, вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку із незаконним звільненням позивача та невиконанням відповідачами судового рішення, яке набрало законної сили, щодо поновлення на роботі та виплаті заробітної плати, як наслідок, вимоги про відшкодування моральної шкоди обумовлені бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, водночас, інших вимог про вирішення між сторонами публічно-правового спору, крім вирішених Вінницьким окружним адміністративним судом у рішенні від 19 березня 2018 року, до адміністративного суду позивачем не заявлялось, а отже, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, положення ст. ст. 4, 19 ЦПК України, ст. ст. 2, 19, ч. 5 ст. 21 КАС України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір по суті заявлених позовних вимог належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, потребують встановлення судом обставин загальних підстав цивільно-правової відповідальності, що виходить за межі компетенції адміністративних судів, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про відмову у відкритті провадження, тому ця ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко