Номер провадження: 22-ц/813/573/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/23417/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про визнання недійсним договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» нарішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шенцевої О.П. 16 листопада 2018 року,

встановив:

У грудні 2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим у березні 2018 р. вищезазначеним позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсним публічний договір про надання фінансового лізингу №АВНОА!00000018; 2) стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 93 583,67 грн., які були сплаченні ТОВ «Автокредит Плюс» як лізингодавцю; 3) стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 51 770 грн., які були витрачені на поліпшення предмета лізингу - транспортний засіб Mersedes-Benz S 320, 2000 р.в.; 4) стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь витрати в сумі 1 174, 00 грн., що були сплачені за діагностику транспортного засобу; 5) стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь витрати в сумі 2 000 грн., що були сплачені за оцінку залога транспортного засобу; 6) стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що 23 квітня 2018 р. він підписав заяву про приєднання до публічного договору №АВНОА!00000018 про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua.

У відповідності до умов заяви лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців (п. 14.1.2), вносить аванс у розмірі 38 000,00 грн. (п. 14.1.7) та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 5 651,67 грн. (п. 14.3) у період з 24 по 28 число кожного місяця (п. 14.1.4) на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ «Акцент-Банк» (п. 14.1.5).

Згідно додатку №1 до договору лізингу, який водночас є специфікацією та актом приймання-передачі, позивач 25 квітня 2018 р. отримав у лізинг від ТОВ «Автокредит плюс» транспортний засіб Mersedes-Benz S 320, 2000 р.в., номер об`єкта: НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , вартістю 190 000,00 грн. разом із свідоцтвом про його реєстрацію та ключем.

Додатком №2 до договору лізингу був врегульований графік оплати та його складові, а саме: відшкодування вартості предмета лізингу; відсотки за користування предметом лізингу (що складає 23% річних); комісія лізингової компанії; відшкодування частини вартості страхування предмета лізингу.

Як зазначає позивач, розраховуючи на настання юридичних наслідків щодо отримання предмета лізингу у власність, він справно сплачував внески за користування автомобілем і поліпшував його особистим коштом.

Загалом за період з квітня 2017 р. по грудень 2017 р. включно позивач сплатив відповідачу на рахунок, відкритий у ПАТ «Акцент-Банк», - 93 583,67 грн.. Крім того, позивачем також було сплачено за діагностику транспортного засобу 1 174 грн., та 2 000 грн. за оцінку залога транспортного засобу.

Також на поліпшення предмета лізингу позивач витратив 51 770,00 грн..

В жовтні 2017 р. позивачем було отримано витяг № 52771925 від 06.07.2017 р. з держреєстру обтяжень рухомого майна. Для роз`яснення ситуації він звернувся до співробітника філіалу ПАТ «Акцент-банк» у м. Одеса. В процесі бесіди та огляду наданих ним документів йому було рекомендовано звернутись за поясненнями до відповідача та зазначено, що надані ним документи не відповідають вимогам чинного законодавства.

В свою чергу, позивач звернувся за консультацією до спеціаліста територільного сервісного центру 5142, з проханням пояснити чи зможе він в майбутньому здійснити перереєстрацію предмету лізингу на підставі заяви з додатками, про що йому було повідомлено, що ним підписані ксерокопії документів, тому він не зможе здійснити перереєстрацію авто, оскільки законодавством визначено підстави державної реєстрації транспортних засобів.

Зазначені обставини в цілому змусили позивача переглянути договірні правовідносини з лізингодавцем і звернутись до суду за захистом його прав, оскільки підставою для реєстрації права власності на предмет лізингу у відповідності до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. №1388 (у редакції постанови КМУ від 23 грудня 2009 р. №1371) є оформлений в установленому порядку договір фінансового лізингу (а. с. 2 8).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси області від 16.11.2018 р. вищезазначений позов задоволено частково.

Визнано недійсним публічний договір фінансового лізингу №АВНОА!00000018 від 23.04.2017 р. з додатками, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс».

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Автокредит Плюс» транспортний засіб MERCEDES-BENZ S 320 сірого кольору, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_3 державний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати в сумі 93 583,67 грн., що були сплачені ТОВ «Автокредит Плюс» як лізингодавцю.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати в сумі 1 174,00 грн., що були сплачені за діагностику автомобіля Mersedes-Benz S 320, та витрати в сумі 2 000 грн., що були сплачені за оцінку залога авто.

Стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати в сумі 51 770,00 грн., що були витрачені на поліпшення предмета лізингу - автомобіль MERCEDES-BENZ S 320 сірого кольору номер кузова НОМЕР_4 державний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 685,28 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі, з узгодженням усіх істотних умов не укладався. Відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов`язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Щодо відмови у задоволенні вимог позову про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що позивачу не була спричинена моральна шкода у розумінні ст. 23 ЦК України, у зв`язку з чим судом першої інстанції відмовлено у задоволені цих вимог (а. с. 167 171).

ТОВ «Автокредит Плюс» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що оскаржуваний договір є нікчемним, а отже не потребує визнання його недійсним. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при застосуванні реституції з ТОВ «Автокредит Плюс» не підлягають стягненню кошти, які були сплачені ОСОБА_1 за користування автомобілем. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач надав позивачу згоду на здійснення поліпшень, діагностики предмета лізингу, а тому ОСОБА_1 не має права на відшкодування їх вартості. Позивач не надав доказів стосовно того, що грошові кошти в розмірі 2 000 грн. були списані саме за оцінку залога предмету лізингу.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу вважає необхідним скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення суду залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду, безпідставність апеляційної скарги. Вказує на те, що дії відповідача, а саме подання заяви до правоохоронних органів про те, що невстановлені особи, шахрайським шляхом заволоділи майном відповідача серед якого був Mersedes-Benz S 320, 2000 р.в., номер об`єкта: НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , наслідками якої було оголошення автомобіля у розшук та його тимчасове вилучення співробітниками Березанського відділення поліції Очаківського ВП ГУПН в Миколаївській області, в той час коли на підставі спірного договору користувачем зазначеного транспортного засобу є позивач, є підтвердженням нечесної підприємницької практики, направленої на введення в оману позивача. Вважає такі дії порушенням прав ОСОБА_1 , як споживача, а саме ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів того, що відповідач надав позивачу згоду на здійснення поліпшень, діагностики предмета лізингу та щодо відсутності доказів того, що грошові кошти в розмірі - 2 000 грн. були списані саме за оцінку залога предмету лізингу.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів сторін у вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів суд першої інстанції вірно встановив обставини укладення договору фінансового лізингу, необхідність застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 203, 215, 216, 220, 509, 799, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 82, 263, 264 ЦПК України) права.

Між сторонами склалися правовідносини за договором лізингу.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина друга статті 216 ЦК України).

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За змістом частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

За правилами, передбаченими ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату.

До договору лізингу застосовуються положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є змішаним та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, як укладений за участю фізичної особи, однак спірний договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, тобто згідно з частиною першою статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання правочину недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача витрат в сумі 93583,67 грн., оскільки вони були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2766цс15, від 18 січня 2017 р. у справі № 6-648цс16, Верховного Суду від 28 лютого 2018 р. у справі № 61-4658св18.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги щодо збитків завданих позивачем відповідачу протиправними діями ОСОБА_1 з огляду на те, що апелянтом не конкретизовано які саме дії позивача мають наслідком наведені начебто збитки відповідача. Крім того, матеріали справи не містять грошової вимоги відповідача до позивача (зустрічного позову).

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 : - витрат в сумі 1 174,00 грн., що були сплачені за діагностику автомобіля Mersedes-Benz S 320; - витрат в сумі 2 000 грн., що були сплачені за оцінку залога авто; - витрат в сумі 51 770,00 грн., що були витрачені на поліпшення предмета лізингу - автомобіль MERCEDES-BENZ S 320.

За правилами ч. 2 ст. 808 ЦК України, ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Матеріали справи не містять окремого договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» щодо ремонту або щодо технічного обслуговування предмета лізингу - автомобілю MERCEDES-BENZ S 320, а тому судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» витрат за діагностику автомобіля, за оцінку залога автомобіля, витрат на поліпшення автомобіля. У задоволенні вказаних позовних вимог необхідно відмовити.

Таким чином, апеляційна скарга є частково обґрунтованою, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат за діагностику автомобіля, за оцінку залога автомобіля, витрат на поліпшення автомобіля не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вищевказаній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат за діагностику автомобіля, за оцінку залога автомобіля, витрат на поліпшення автомобіля.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно задоволеним/відмовленим у задоволенні позову.

Необхідно стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 130,91 грн. = (1685,28 грн. (а. с. 1) + 352,40 грн. (а. с. 44)) х 55,5%.

З ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ТОВ «Автокредит Плюс» судовий збір у сумі 1 124,93 грн. = 2 527,93 грн. (а. с. 184) х 44,5%

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрат в сумі 1 174,00 грн., що були сплачені за діагностику автомобіля, витрат в сумі 2 000 грн., що були сплачені за оцінку залога автомобіля, витрат в сумі 51 770,00 грн., що були витрачені на поліпшення предмета автомобіля, скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Здійснити остаточний перерозподіл судових витрат.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (Код ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) судовий збір у сумі 1 130 (одна тисяча сто тридцять) грн. 91 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (Код ) судовий збір у сумі 1 124 (одна тисяча сто двадцять чотири) грн. 93 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 липня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе