Номер провадження: 22-ц/813/1927/19
Номер справи місцевого суду: 520/4353/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої залиттям квартири,-

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог КП «ЖКС «Порто-Франківський» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником 116/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.03.2007р. Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради.

Над квартирою АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 ..

Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , яка самочинно здійснила капітальний ремонт та реконструкцію квартири АДРЕСА_3 неодноразово мало місце залиття приміщень житлової кімнати і туалету, що належать позивачу на праві власності в загальній квартирі АДРЕСА_4 у вказаному будинку.

На підставі того, що ОСОБА_2 не визнає своєї вини у спричиненні шкоди майну, яке належить ОСОБА_1 , тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права власності та просив суд задовольнити вимоги його уточненої позовної заяви в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його недоведеність.

Представник третьої особи КП «ЖКС «Порто Франківський» до суду не з`явися.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25.06.2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, які містяться у відзиві адвоката Парапана Є.В., що діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в постанові №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 116/1000 частин квартири спільного заселення №2 в будинку АДРЕСА_5 , які складають 32,6 кв.м. загальної площі квартири, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.03.2007р. Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради. Квартира №2 розташована на другому поверху триповерхового житлового будинку.

Квартира АДРЕСА_3 , що належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , розташована над квартирою АДРЕСА_4 на третьому поверсі будинку.

Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 самочинно, без належних проекту і дозвільних документів, здійснила капітальний ремонт і реконструкцію квартири АДРЕСА_6 шляхом знесення перегородок, заміни комунікацій з водопостачання і водовідведення, що призвело до постійного залиття приміщень житлової кімнати АДРЕСА_7 , площею 21,3 кв.м., та туалету №16, площею 1,6 кв.м., які належать позивачу ОСОБА_1 ..

На обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 посилається на акти про залиття квартири, що були складені працівниками КП «ЖКС «Порто-Франківський» 19.08.2011р., 28.09.2011р., 21.05.2014р., 07.11.2016р., відповіді на його письмові звернення до Приморської райадміністрації Одеської міської ради, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, кошторисний розрахунок вартості ремонтних робіт у його квартирі, висновок судової будівельно-технічної експертизи №551/570 від 23.01.2018р. з фотографіями кімнати і туалету в квартирі АДРЕСА_1 .

Надані позивачем акти від 19.08.2011р., 28.09.2011р., 21.05.2014р., 07.11.2016р., складені представниками КП «ЖКС «Порто-Франківський» не відповідають Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005р. та Додатку №4 до них, що передбачають «в акті повинно бути відображено: дата складання акта; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря, квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість; висновок комісії щодо встановлення вини особи що вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено що згадані особи прізвище ім`я по батькові підписувати складений акт відмовилися з таких-то причин. Всі надані позивачем акти не містять вищевказаних відомостей.

Окрім того, в акті належить «чітко зазначити причини, а саме несанкціоноване втручання мешканців кв. № НОМЕР_1 у роботу системи (заміна радіаторів, трубопроводів, вентилів, рушникосушарок тощо), незадовільне технічне обслуговування систем, передчасний вихід з ладу радіаторів опалення, трубопроводів, вентилів, гнучких підводок та ін.».

В актах від 19.08.2011р. та 28.09.2011р. комісія вказала, що «після реконструкції кв. АДРЕСА_6 відбувається залиття нижче розташованої комунальної квартири №2», не визначивши причину затоплення квартири №2.

В актах від 21.05.2014р. та 07.11.2016р. комісія зазначила, що через несправність сантехнічних приладів та комунікацій в квартирі №5 відбуваються залиття квартири №2.

Судом встановлено, що члени комісії КП «ЖКС «Порто-Франківський» квартиру АДРЕСА_6 , що належить відповідачці ОСОБА_2 , не обстежували ні 21.05.2014р., ні 07.11.2016р., що підтверджується відсутністю відповідачки ОСОБА_2 при складанні цих актів та поясненнями самого позивача.

На недоліки актів про залиття вказав судовий експерт ОСОБА_3 у висновку судової будівельно-технічної експертизи №551/570 від 23.01.2018р., а саме, в актах від 21.05.2014р., 07.11.2016р. та 20.04.2017р. причиною затоплення вказана несправність сантехнічного обладнання та комунікацій у кв. АДРЕСА_6 , однак в приміщеннях квартири №5 сантехнічне обладнання відсутнє. Відображені в технічному паспорті квартири №5 від 29.10.1999р. сантехнічне обладнання було демонтоване в ході реконструкції. Судовий експерт ОСОБА_4 І.І. звернув увагу, що в актах не вказано, чи проводилося обстеження квартири № АДРЕСА_6 та їх результати, з актів не вбачається, чи були вони складені по факту залиття на дати їх складення, чи констатують факти залиття, які мали місце раніше.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи №551/570 від 23.01.2018р. спростовуються твердження позивача, що причиною залиття є реконструкція вище розташованої квартири АДРЕСА_6 , що належить відповідачці ОСОБА_2 судовий експерт ОСОБА_3 зазначив, що на час обстеження квартир джерела замокання на даній ділянці торцевої стіни житлової кімнати ОСОБА_1 , відсутні, причиною залиття можуть бути пошкодження ділянки фасадної стіни будинку АДРЕСА_8 , та фактори, що мали місце до проведення капітального ремонту квартири відповідачки (т. 1, а. с. 97-99).

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем докази - вищевказані акти про залиття квартири, листування з органами місцевого самоврядування та висновок судової будівельно-технічної експертизи №551/570 від 23.01.2018р. не доводять належним чином те, що внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідачка ОСОБА_2 допустила залиття квартири позивача та факт спричинення йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири саме відповідачкою.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не надав належної оцінку наданим доказам, що підтверджуються факт завдання відповідачкою шкоди внаслідок залиття квартири АДРЕСА_4 , не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як роз`яснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_1 був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачка ОСОБА_2 - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову.

Однак, в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачем ОСОБА_1 не було доведено належним чином, те, що саме відповідачка завдала йому майнову та моральну шкоду внаслідок залиття належної позивачу квартири.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року №927/11207 (далі - Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку №4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Як зазначалось вище, надані позивачем акти від 19.08.2011р., 28.09.2011р., 21.05.2014р., 07.11.2016р., складені лише майстрами та сантехніками дільниці КП «ЖКС «Порто-Франківський», не відповідають Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005р. та Додатку №4 до них, оскільки не підписані начальником КП «ЖКС ««Порто-Франківський», складені без повідомлення та за відсутності власника квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , без обстеження належної їй квартири АДРЕСА_6 , не було зазначено конкретно дату залиття (залиттів), характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода - обсяги пошкодження приміщень квартири АДРЕСА_4 та необхідного ремонту АДРЕСА_9 .

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, що вищевказані акти від 19.08.2011р., 28.09.2011р., 21.05.2014р., 07.11.2016р. (т. 1, а. с. 11 - 14), не відповідають вимогам, викладеним у Правилах, тому ці акти не можуть бути належними і допустимими доказами факту заподіяння відповідачем шкоди та її розміру.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №2-1974/11.

Надані позивачем відповіді на письмові звернення позивача ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області ( т. 1, а. с. 19 23 ), також не містять достовірні відомості про дату залиття приміщень квартири АДРЕСА_4 , належних позивачу, характер залиття та його причини.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , надана суду копія висновку №4941/24 судової будівельно-технічної експертизи від 20 січня 2014 року, проведеної судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судової експертизи Гончар Н.В., по справі №1522/3608/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири, який ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року залишений без розгляду за заявою позивача ОСОБА_1 за п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (2004р.) ( т.1, а. с. 174-206).

Висновком №4941/24 судової будівельно-технічної експертизи від 20 січня 2014 року, встановлено, що на внутрішній частині фасадної стіни жилої кімнати АДРЕСА_10 , що належить ОСОБА_1 , помітні плями темно-жовто-бурого кольору, з патьоками, розводами, з відшаруванням шпаклівки на віконному відкосі та частково на стелі, у місці з`єднання стелі зі стіною. На момент дослідження дані сліди протікань мають давній характер та є сухими, тобто, затоплення, які нібито мали постійний характер, на даний час не зафіксовані. Оскільки стіни будинку зведені з вапняку, який довго утримує вологу, та враховуючи час проведення дослідження - 18 грудня 2013 року, судовий експерт вважав, що за таких умов (низькі температури, опади та підвищена вологість) до повного висихання стін необхідний тривалий проміжок часу. Тобто жодних систематичних затоплень бути не може.

Неправильно організований водовідвід з крівлі будинку АДРЕСА_5 (водовідводу перешкоджає встановлена на краю крівлі тумба під вентканали), через що опади проникають в торцеву та фасадну стіну будинку, що призводить до руйнування фасаду будинку АДРЕСА_5 , а також до пошкоджень квартири позивача. Прилягання повинні бути заведені на стіну будинку на висоту, достатню для забезпечення захисту від проникнення атмосферних опадів, що в даному випадку не забезпечується та призводить до замокань торцевої стіни.

Неорганізований водовідвід з сусіднього чотирьох поверхового будинку АДРЕСА_11 Одесі на покрівлю досліджуваного триповерхового будинку. Відвід атмосферних опадів на крівлю суміжного будинку АДРЕСА_5 призводить до збільшення об`єму атмосферних опадів, через що водовідвідна система переповнюється, відбувається перелив та розбризкування зливових вод, їх попадання на торцеву стіну будинку та її замокання.

У квартирі АДРЕСА_6 відповідача відсутні інженерні мережі у місці протікання. У санвузлі квартири, яка нале6жить ОСОБА_1 встановлено пластиковий каналізаційний стояк, що проходить у стіні будинку та виходить на горище у вигляді фанової труби. До даного стояка жодних приборів відповідача не приєднано з огляду на їх відсутність у даній частині квартири.

Покрівельні примикання суміжних будинків по АДРЕСА_5 та АДРЕСА_11 є старими. Інженерні комунікації у торцевій стіні будинку АДРЕСА_5 прокладено без належного замонолічування штраб - такі комунікації відповідно до їх розташування, призначені для обслуговування сусіднього будинку.

Частина пошкоджень стелі та стін квартири позивача є наслідком тривалого (більше 20 років) не проведення поточного ремонту житлової кімнати, а також фізичного зносу 70%, а також незавершеним ремонтом санвузла в квартирі яка належить ОСОБА_1 штраби під водопровідну мережу не закриті, місце заміни каналізаційного стояка не заштукатурено, не виконані оздоблювальні роботи.

До аналогічних висновків прийшов судовий експерт ТОВ ОФ «ІНЮГ-експертиза» Петров І.І. при проведенні судової будівельно-технічної експертизи у даній справі ( т. 2, а. с. 85-154).

Висновком №551/570 судової будівельно-технічної експертизи від 23.01.2018р. встановлено, що житловий багатоповерховий будинок АДРЕСА_5 збудовано у 1890 році, капітальний та поточний ремонти з боку як комунальних установ, так і його мешканців не проводились (зі слів ОСОБА_1 ремонт в квартирі виконувався у 1986 році).

Позивачем самовільно облаштовано санвузол та душову кабіну у житловому приміщенні № АДРЕСА_7 , площею 21,3 кв.м., що могло призвести до замокання стіни і стелі позивача та замокання стіни відповідача. Водопостачання в туалеті позивача, а також водопостачання душової кабіни та умивальника в житловій кімнаті позивача здійснюється від суміжно розташованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_11 (тобто самовільно позивач крізь несучі стіни житлових будинків по АДРЕСА_12 Грецька, 24 та Рішельєвська, 9, під`єднався до системи водопостачання будинку за адресою АДРЕСА_11 .

На фасадній стіні будинку АДРЕСА_5 Грецька виявлені пошкодження (часткове руйнування архітектурного декору, відшарування зовнішньої штукатурки, просідання фундаменту будівлі), що свідчіть про інтенсивність та тривалість замокання даної частини будинку внаслідок неналежного стану водовідведення з покрівлі будинку, внаслідок чого атмосферні опади, стікаючи по стіні будівлі, проникали в тіло стіни та ділі на поверхню оздоблювальних покриттів житлової кімнати. На даний час водовідвід покрівлі виконує свої функції.

Щодо причин залиттів житлової кімнати АДРЕСА_7 належної ОСОБА_1 на відстані 1,1 м від фасадної стіни повздовжньої стіни, судовий експерт ОСОБА_3 зазначив, що сліди залиттів мають застарілий вигляд та характерні для залиттів, що мали місце багаторазово. На дати обстежень сліди залиття сухі на дотик. На даний час джерела замокання на даній ділянці торцевої стіни житлової кімнати ОСОБА_1 , відсутні.

Судовим експертом Петровим І.І. встановлено, що не вдалося встановити джерело залиття та дати категоричну відповідь про причину залиття. Найбільш вірогідними причинами експерт вважає наступні причини:

?незадовільний стан водовідводу з покрівлі будинку, внаслідок чого атмосферні опади, стікаючи по стіні будівлі, проникали в тіло стіни та далі на поверхню оздоблювальних покриттів житлової кімнати;

?протікання покрівлі на ділянці біля торцевої стіни, в тому числі, в місцях примикання покрівлі до цієї стіни та інших елементів покрівлі;

?несправність та неналежне використання санітарно-технічних приборів, а також

можливі протікання з сантехнічних приборів з водонесучих комунікацій, розташованих в квартирі №5 до ремонту.

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі докази, надані суду відповідачем, які повністю спростовують підстави заявленого позову, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивачем ОСОБА_1 в суді не доведено належним чином наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, а саме, факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди - відповідачки ОСОБА_2 , і її вина, причинний зв`язок між протиправною дією відповідачки та негативним наслідками.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 порушила, не визнає або оспорює права позивача ОСОБА_1 ..

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушив права позивача у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу адвокат Парапан Є.В. в інтересах ОСОБА_2 просить суд стягнути з позивача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантоване статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Дослідивши матеріали справи і докази, надані адвокатом відповідача Графової ОСОБА_6 .Б. ОСОБА_7 в обґрунтування вимог на відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню з огляду на такі обставини.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 у суді здійснювали її довірені особи, зокрема в суді апеляційної інстанції її інтереси представляв адвокат Парапан Є.В. на підставі ордеру серії ОД №346567 та угоди про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2018 року.

Разом з тим, адвокатом Парапаном Є.В. надано акт приймання передачі здійснених ним послуг згідно угоди про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2018 року (далі акт) та дві квитанції про сплату вказаної в цьому акті суми в загальному розмірі 20 000 гривень.

Зі змісту акту вбачається, що адвокат надавав консультації клієнту, аналізував правову позицію відповідача, складав документи правового характеру, що узгоджуються із обов`язками адвоката, в тому числі й складення відзиву на апеляційну скаргу, визначеними договором, знайомився з матеріалами справи.

Колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених нею судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень з огляду на таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, які беруть участь у справі.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, що вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Згідно положеннь статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (який діяв на час розгляду справи) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом було встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень (витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані зі справою та підготовкою до її розгляду).

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, чи заперечень щодо їх стягнення від позивача ОСОБА_1 не надходило.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, приймаючи до уваги залишення позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, зміст договору про надання допомоги, розрахунок вартості надання такої допомоги, суд апеляційної інстанції виходячи з обґрунтованості розміру витрат, та ненадання жодних заперечень щодо розміру цих судових витрат, вважає доведеним заявлений розмір витрат на правничу допомогу та доходить висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката Парапана Є.В. у розмірі 20 000 гривень.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_13 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 25 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

А.І.Дрішлюк