Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/349/19

17 липня 2019 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Дякун М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у доступі до речей, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до відповідачки у якому поставив питання про усунення перешкод у його доступі до речей, що належать йому на праві власності, шляхом доступу до приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачці.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що в 2002 році виїхав на заробітки до Греції. У будинку по АДРЕСА_1 , який на той час належав його матері ОСОБА_5 , залишив свої особисті речі. При цьому розраховував, на те, що згаданий будинок після смерті матері перейде у його власність. У травні 2018 року повернувся в Україну і довідався, що його племінниця ОСОБА_4 , ставши власником житлового будинку на підставі договору дарування, ще у 2013 році звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом. Заочним рішенням Богородчанського районного суду її позов було задоволено. Після повернення він був позбавлений можливості відшукати у будинку та забрати з нього усі свої речі, оскільки позивачка його до будинку не допустила. Посилаючись на ст.168, 170 Житлового кодексу вказує, що дія договору найму житлового приміщення при переході житла у власність відповідачки не могла бути припиненою. Відтак йому повинно бути забезпечено можливість доступу до будинку, з метою реалізація свого права на володіння, користування та розпорядження тими речами, які йому належать і знаходяться у даному житловому приміщені.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених підстав.

Позивач додатково пояснив, що після повернення в Україну відповідачка йому запропонувала проживати у приміщенні літньої кухні, а не в житловому будинку. Згодом взагалі поставили його до відома, що знайшла йому інше житло, не з`ясовуючи його думку, і запропонували переїхати туди. Однак він цього не захотів і повернувся проживати до своєї дружини. При цьому забрав лише деякі особисті речі з одягу, а решта речей, які він зберігав у будинку та господарстві забрати не зміг. Його намагання з`ясувати долю багатьох речей закінчились посиланням на те, що їх немає. Відповідачка не дозволила йому самому відшукати їх у будинку, фактично не допустивши його до приміщення. Також перешкодила можливості забрати метал, який він свого часу придбав із своїм товаришем і залишив зберігати у господарстві. Тому просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник у письмовому відзиві на позов та поясненнях в ході судового розгляду зазначили, що 19.12.2003 року її бабуся ОСОБА_5 , відповідно до договору дарування подарувала їй домоволодіння, що по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій воно розташоване. Її дядько ОСОБА_3 дійсно станом на 2002 рік, на час виїзду за межі України, був зареєстрований у вказаному будинку, хоч там не проживав з 1991 року, оскільки разом з дружиною ОСОБА_7 жив у її квартирі по АДРЕСА_2 , і саме від неї поїхав на заробітки закордон. У 2013 році вона ініціювала питання визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки його формальна реєстрація у будинку понад 10 років з моменту набуттяйого у власність, створювала певні незручності та перешкоди у реалізації нею своїх прав. Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 08.09.2013 року її позов задоволено. Рішення набрало законної сили і ОСОБА_3 заяви про його перегляд не подавав, в апеляційному порядку воно також не оскаржувалось. В травні 2018 року позивач повернувся в Україну без засобів до існування і вона з чоловіком надала йому можливість проживати у їх господарстві. Однак через те, що ОСОБА_3 систематично зловживав алкоголем, приводив додому друзів, вчиняв скандали, вона запропонувала йому переселитись у інше житло, яке для цього підшукала. Натомість позивач повернувся проживати до своєї колишньої дружини. З того часу безпідставно звинувачує її у шахрайських діях. Усі речі особистого вжитку, які ОСОБА_3 ідентифікував, як свої, він сам мав можливість забрати з будинку, що і зробив, коли в червні 2018 року вибирався з господарства. Але кожного разу він починає вимагати повернути йому речі, яких у господарстві або немає, або достеменно відомо, що він не має до них жодного відношення. Просили у задоволенні позову відмовити за безпідсатвністю.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, які подані в розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Основні способи захисту цивільних прав визначені у ч.2 ст.16 ЦК України.

Спосіб захисту свого права на володіння, користування та розпорядження певними індивідуально визначеними речами, обраний позивачем при зверненні до суду, не відповідає закону, не передбачений договором і не може бути застосований судом у встановлених правовідносинах.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.12.2003 року є власником домоволодіння в АДРЕСА_1 . Право власності на житло зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 19.02.2004 року.

Питання захисту права власності врегульовано главою 29 Розділу І Книги третьої Цивільного кодексу України. Зокрема Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Якщо ж майно перебуває у володільця - набувача майна без достатньої правової підстави, власник захищає своє право власності шляхом подання позову про витребування у набувача цього майна, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, позивач може реалізувати захист свого права власності шляхом пред`явлення віндикаційного або кондикційного позову.

Посилання позивача на норми Житлового кодексу зокрема на ст.168, 179 Кодексу при вирішенні спірних правовідносин є безпідставним, оскільки відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Богородчанського районного суду від 19.08.2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за згаданим адресом. Відтак намагання довести існування права на користування цим житлом на даний час є необґрунтованими.

Виходячи з наведеного у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з вимог ч.2 ст.141 ЦПК України, якою передбачено, що судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови у позові.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу.

Відповідно до поданого розрахунку витрат на правову допомогу до загальної суми витрат, що склала 8000 грн. адвокатом включено, крім іншого, дві окремі позиції: п.2 - оплату за вивчення матеріалів справи для подачі відзиву на позовну заяву у сумі 1500 грн. та п.3 - підготовку та подання відзиву на позовну заяву у сумі 2500 грн. На думку суду вказані позиції дублюються, а тому кошти в сумі 1500 грн. включені до розрахунку не обґрунтовано. Тому за клопотанням предстаника позивача розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь відповідача, слід зменшити на вказану суму.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у доступі до речей особистого вжитку, які належать йому на праві приватної власності, шляхом доступу до приміщення будинку, АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідачки ОСОБА_8 6500 грн. понесених нею витрат на правову допомогу адвоката.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Івано-Франківського апляційного суду безпосередньо або через Богородчанський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з часу його проголошення.

Повне рішення складено 26.07.2019 р.

Суддя Битківський Л.М.