П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Канурної О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 234/19959/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року (суддя першої інстанції Марченко Л.М.), -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділу майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 1998 року між ним та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області було зроблено відповідний актовий запис за № 491. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказує на те, що за час подружнього життя сторонами було набуте наступне майно:

1) квартира загальною площею 53,5 кв.м та житловою площею 33,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого 14 травня 2001 року Краматорською товарною біржею «Євгенія Сервіс», та зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно № 15758 в книзі 58. Право власності на дану квартиру оформлено на ОСОБА_4

В подальшому вказана квартира була обміняна на іншу квартиру, яка є предметом спору:

2) квартира загальною площею 65,3 кв.м та житловою площею 38,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, придбана на підставі договору міни від 29 січня 2009 року (реєстр № 2-543), посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської нотаріальної контори.

Право власності на 3/4 частки даної квартири за договором міни було зареєстровано за ОСОБА_4. Крім того, відповідач по справі мала право власності на 1/4 частку спірної квартири, яке було зареєстровано за нею на підставі свідоцтва про право власності від 17 березня 1994 року, виданого органом приватизації виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням № 3066/1 та зареєстровано в КП «БТІ» 18 березня 1994 року.

Посилаючись на те, що набуті під час шлюбу 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, позивач просив визнати вказане майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 3/8 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 визнати право особистої приватної власності на 5/8 вказаної квартири (а.с. 2-5).

12 грудня 2018 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 3/4 частки квартири № 32 у будинку № 3 по бул. Краматорському у м. Краматорську.

Поділено спільне сумісне майно, визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_4 право приватної власності за кожним на 3/8 частки квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, бул. КраматорськийАДРЕСА_4, загальною площею 65,3 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м.

Вирішено питання про відшкодування судових витрат (а.с. 109-111).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що набуті під час шлюбу на імя відповідачки ОСОБА_4 3/4 частки квартири № 32 у будинку № 3 по бул. Краматорському у м. Краматорську є обєктом спільної сумісної власності подружжя, яке слід поділити, визнавши за кожним із сторін право приватної власності на рівні частки, а саме на 3/8 часток вказаної квартири.

Зазначувати під час поділу майна про право приватної власності ОСОБА_4 загалом на 5/8 часток спірної квартири суд визнав зайвим, оскільки щодо 1/4 частки квартири відповідачка має іншу підставу набуття права власності, яка не оспорюється позивачем та не є предметом спільної сумісної власності сторін та відповідно предметом поділу.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені безпідставно, а факти викладені позивачем не відповідають фактичним обставинам справи. Не приймаючи розписку, яка була складена 10 травня 2001 року у присутності свідка ОСОБА_7 і згідно якої батько відповідачки ОСОБА_8 подарував їй 1 300 доларів США, суд зазначив, що вона не відповідає ст.ст. 44, 244 ЦК України (в редакції, що діяла на момент складання). При цьому суд не врахував той факт, що дарування коштів ОСОБА_4 саме на першу квартиру, що розташована за адресою бул. Краматорський, 3-55 у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7, що підтверджує, що вказане майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто ОСОБА_4

Крім того, відповідач посилається на те, що судом безпідставно прийняті до уваги доводи позивача про те, що під час шлюбу він мав постійну роботу, достойний заробіток, завдяки чому забезпечувалася його участь у спільному сімейному бюджеті, а також у правочинах, які укладалися під час шлюбу. З довідки ПАО «НКМЗ» про доходи № 015/220 від 20 березня 2018 року не можливо встановити місячний дохід та заробіток позивача, оскільки у графі «нарахований дохід» не зазначено, за який період (місяць) і коли отримував зазначені доходи позивач, а також не зазначено чи отримував позивач за час роботи позики або кредити від підприємства. Тому, на думку відповідача, джерела походження коштів позивача ОСОБА_9 на відміну від походження коштів відповідача встановити неможливо.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що при вирішенні спору про поділ майна суд не зясував яку істотну роль мав позивач в утриманні двох неповнолітніх дітей подружжя, яких після припинення шлюбних відносин із лютого 2015 року фінансово забезпечує їх мати відповідач ОСОБА_4

Відповідач звертає увагу на те, що період шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано автомобіль Chevrolet AVEO, 2008 року випуску, який був зареєстрований 19 липня 2012 року на імя ОСОБА_1 і після припинення шлюбних відносин позивач перереєстрував його на свою матір ОСОБА_10, про що свідчить довідка Територіального сервісного центру 1443 РСЦ МВС в Донецькій області № 31/5-1443-50аз від 08 вересня 2018 року. Зазначене спростовує покази свідка ОСОБА_11 та доводить, що автомобіль придбавався за спільні кошти подружжя, у тому числі на кошти подаровані ще з весілля. Судом безпідставно відхилено та не враховано покази свідків зі сторони відповідача. Покази ж свідка зі сторони позивача - ОСОБА_12, що позивач позичав кошти у розмірі 1 000 доларів США у її покійного чоловіка, не мають суттєвого значення, оскільки документально не підтверджені.

Посилаючись на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року по справі № 6-399цс17 та від 25 травня 2017 року по справі № 6-843цс17, наголошує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім того, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем ОСОБА_1 письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 01 березня 2019 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач ОСОБА_13, судді Соломаха Л.І., Канурної О.Д. (а.с. 171).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 не зявилася, її представник адвокат ОСОБА_3 повідомила суду, що про дату, час та місце розгляду справи особа, яку вона представляє, повідомлена.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_4, явка якої у судове засідання обовязковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2, які проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 01 серпня 1998 року уклали шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану м. Краматорська Донецької області за актовим записом № 941 (а.с. 13).

Згідно копій свідоцтв про народження, сторони мають двох спільних дітей доньок ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16,17).

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2016 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення набрало законної сили 11 травня 2016 року (а.с. 44).

14 травня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу № 1686, який посвідчений та зареєстрований на товарній біржі «ОСОБА_8 сервіс», відповідно до якого ОСОБА_15 купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 53,50 кв.м, житловою площею 33,10 кв.м. (а.с. 6). З 03 серпня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували місце проживання у вказаній квартирі, що підтверджується записами у їх паспортах (а.с. 10, 14).

29 січня 2009 року був укладений договір міни, посвідчений Першою краматорською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 обміняла двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 на 3/4 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_7, яка на праві спільної сумісної власності належала відповідачці, її батькам та брату (а.с. 46).

Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації 17 березня 1994 року, родині відповідачки ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_7) належала трикімнатна квартира по бульвару Краматорському, 3 № 32 у м. Краматорську, а саме: батькам ОСОБА_8, ОСОБА_16 та їх двом дітям ОСОБА_7, ОСОБА_7 (а.с. 37-38).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що шляхом обміну двокімнатної квартири АДРЕСА_5 на 3/4 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_8, що відбувся під час шлюбу сторін на підставі договору міни від 29 січня 2009 року, спільне сумісне майно подружжя у вигляді двокімнатної квартири було трансформовано у набуте ними нове нерухоме майно вказану частку трикімнатної квартири. Відповідно до договору міни обмін проведено без грошової доплати.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Такі ж самі правові підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно передбачалися статтями 22, 24 Кодексу про шлюб та сімю, які діяли на час придбання квартири АДРЕСА_9 на підставі договору купівлі-продажу № 1686 від 14 травня 2001 року.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється в тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на імя одного із подружжя.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/989515-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові ОСОБА_17 Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 посилається на те, що квартира АДРЕСА_9 була придбана нею за її власні кошти, які їй подарував батько ОСОБА_8 Не прийнявши розписку про дарування грошових коштів як належний доказ, суд помилково не врахував той факт, що дарування коштів її батьком саме на першу квартиру у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Наголошує, що вказана квартира придбана за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_4

Апеляційний суд не погоджується з таким твердженням відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року, що діяв на час придбання сторонами квартири АДРЕСА_9, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, даними в пунктах 6, 7 постанови від 15 червня 1973 р. N 6 "Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України", майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ним під час останнього в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблено вкладення у придбання спільного майна, ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 44, ст. 46 Цивільного кодексу (1963р.) у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад 100 карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством СРСР і УРСР. Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Крім того, частиною 1 ст. 244 Цивільного кодексу (1963 р.) передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

З огляду на наведені положення закону, суд першої інстанції вірно не прийняв розписку про отримання відповідачем ОСОБА_4 у дарунок 10 травня 2001 року грошових коштів 1 300 доларів США як належний доказ придбання відповідачем квартири АДРЕСА_9 за власні кошти у 2001 році та не визнав посилання на покази свідків для підтвердження угоди допустимими доказами. Отже презумпція спільної сумісної власності на вказану квартиру відповідачем не спростована.

З урахуванням зазначеного суд дійшов правильного висновку, що 3/4 частки квартири АДРЕСА_10 також є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, виходячи з презумпції спільності майна подружжя та рівності їх часток при його поділі, вірно визнав за кожним із сторін право приватної власності на рівні частки, а саме на 3/8 часток вказаної квартири за кожним.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі щодо можливості збільшення частки майна того з подружжя, з ким проживають діти або непрацездатні особи, а також щодо перереєстрації автомобіля Chevrolet AVEO, 2008 року випуску, придбаного сторонами під час шлюбу, на мати позивача - ОСОБА_10, на правильність судового рішення не впливають, оскільки не були предметом судового розгляду.

На підставі ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору з апеляційної скарги відшкодуванню їй не підлягають.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

ОСОБА_18

Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований