ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7628/17 Головуючий суддя І інстанції Золотарьова Л. І.
Провадження № 22-ц/818/2748/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Золотарьової Л.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 19.12.2017 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за позикою від 12.11.2016 у сумі 64 003,03 грн, що включає основну суму боргу - 62 040 грн, три відсотки річних - 1963,03 грн, сплачений судовий збір, витрати на адвоката у розмірі 10000 грн.

Як на підставу позову посилалась на те, що 12.11.2016 відповідач отримав від неї за розпискою позику у розмірі 2200 доларів США, що станом на 09.01.2018 становили 62 040 грн. Відповідач зобов`язався повернути позику не пізніше 20.12.2016, однак до теперішнього часу грошові кошти не повернув.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2018 справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, на стадії відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.02.2018 прийнято до розгляду за підсудністю та відкрито провадження для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 17.04.2018 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 12.11.2016 - повернуто представнику відповідача.

Ухвалою суду від 10.07.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку для прийняття зустрічного позову у цивільній справі № 640/7628/17.

Рішенням Київського районного суду м. Харків від 03 грудня 2018 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 12.11.2016 у розмірі 64003 грн 03 коп., що включає суму позики - 62040 грн, три відсотки річних за прострочення зобов`язання - 1963 грн 03 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

В частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладали між собою жодного договору позики, а їхні домовленості мали інший характер.

Вказав, що в день складення розписки сторони діяли як керівники юридичних осіб та уклали між собою договір поставки прального обладнання, а розпискою вони врегулювали питання компенсації зі сплати ПДВ. Зокрема, накладною №01/11-12/16 від 12.11.2016 підтверджується факт придбання ПФ «Елена» у ТОВ «Профіт-Люкс» обладнання на загальну суму 324.000,00 гривень. При цьому, за даними державних реєстрів керівниками цих юридичних осіб є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно, що також підтверджується їхніми підписами на накладній. Оскільки обидві юридичні особи мають статус платників ПДВ, після розрахунку за поставку обладнання у продавця мало виникнути податкове зобов`язання у розмірі 20% від ціни договору, а у покупця - податковий кредит на ту ж суму. У зв`язку із цим сторони погодили між собою, що продавець не збільшуватиме ціну товару на розмір ставки ПДВ, а покупець сплатить продавцю цю суму після того, як будуть зареєстровані податкові накладні і буде нараховано податковий кредит. Погодивши між собою еквівалент податкового зобов`язання/кредиту в розмірі 2200 дол. США, сторони закріпили домовленості відповідною розпискою, яка повинна була стати гарантією виконання зобов`язання з боку відповідача. У подальшому ТОВ «Профіт-Люкс» не оформило податкову декларацію за результатами продажу майна та не сплатило ПДВ, внаслідок чого підприємству відповідача не був нарахований податковий кредит. 3а таких умов ОСОБА_1 справедливо вважав, що домовленості між ним та позивачкою є анульованими, а розписка втратила силу.

Послався на те, що з тексту розписки жодним чином не вбачається, що відповідач фізично отримав грошові кошти від позивачки, а доводам щодо укладення між сторонами договору поставки суд не надав достатньої оцінки.

Зазначив, що відповідач був позбавлений будь-якої можливості витребувати відомості від фіскальних органів щодо обставин сплати чи несплати ПДВ, заявити клопотання про допит свідків тощо.

Вказав, що з тексту рішення є очевидним, що суд не виконав свій обов`язок щодо виявлення справжньої правової природи укладеного договору, незалежно від найменування документу, а тому його висновки не є належним чином обґрунтованими.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з оригіналом розписки від 12.11.2016, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошову позику у розмірі 2200 доларів США, яку зобов`язався повернути в строк до 20.12.2016.

Враховуючи, що позивачем надано оригінал розписки від 12.11.2016, то є достатні правові підстави вважати, що відповідачем грошова позика, не повернута позикодавцю у встановлені строки.

Згідно з розпискою відповідач зобов`язаний був повертати грошові кошти до 20.12.2016, таким чином прострочення виконання зобов`язання почалося 21.12.2016.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України стягненню за період з 21.12.2016 до 09.01.2018 (в межах заявлених вимог) підлягає 3 відсотки річних у розмірі 1963 грн. 03 коп. (62040 х 0,03 х 11 днів (період з 21.12.2016 до 31.12.2016) / 366 = 55,94; 62040 х 0,03 х 374 дня (період з 01.01.2017 до 09.01.2018) = 1907,09; 55,94 + 1907,09 = 1963,03).

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідачем грошову позику позивачу не повернуто, то з нього на користь позивача підлягає стягненню позика у розмірі 62040 грн (еквівалент 2200 доларів США за курсом 28,20 грн за 1 долар США, що не перевищує курс 1 долара США станом на день ухвалення рішення, який становить 28,22 грн.) та 3 відсотки річних за період з 21.12.2016 до 09.01.2018 (в межах заявлених вимог) у розмірі 1963 грн 03 коп.

Посилання представника відповідача на те, що розписка від 12.11.2016 підтверджує необхідність повернення ОСОБА_1 позивачу податковий кредит у виді повернення податку на додану вартість, ОСОБА_1 помилився щодо обставин вчинення правочину, тобто правочин є недійсним в силу ст. 229 ЦК України, - суд до уваги не прийняв, оскільки на підтвердження цих обставин не надано належних та допустимих доказів, а в силу ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а позика від 12.11.2016 не визнана у встановленому порядку недійсним правочином.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13.12.2017, винесеної за результатами розгляду справи № 309/3458/14-ц, за яким за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що районним судом не було встановлено дійсної природи укладеного договору, оскільки з тексту розписки однозначно вбачається, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 у борг грошові кошти у сумі 2200 доларів США та зобов`язується їх повернути до 20.12.2016.

Текст розписки викладено чітко та він не допускає подвійного тлумачення.За змістом розписки, що не оспорюється сторонами, відповідач фактично отримав грошові кошти, які зобов`язався повернути.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків.

Посилання відповідача на те, що вказана розписка була видана ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за господарським договором в порушення передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку доведення своїх заперечень проти письмового договору позики необхідними у таких випадках відповідно до наведеної норми ст. 218 ЦК України письмовими доказами, що відповідають положенням ст.ст. 77-80 ЦПК України, - не підтверджено.

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження представника відповідача, що суд першої інстанції позбавив ОСОБА_1 можливості належним чином підтвердити свої заперечення.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що після відмови у судовому засіданні 10.07.2018 у поновленні строку на пред`явлення зустрічного позову (а. с. 40, 43-44) розгляду справи було відкладено до 03.10.2018 (а. с. 46), та в подальшому до 03.12.2018 (а. с. 48), що свідчить про те, що у ОСОБА_1 була можливість та достатньо часу для подання доказів на підтвердження своїх заперечень до суду першої інстанції.

Відповідач, не маючи процесуальних перешкод, не подавав передбачені ч. 1 ст. 84 ЦПК України клопотання про витребування доказів судом.

Доказів на спростування доводів позивача та висновків суду щодо отримання грошових коштів на підставі укладеного договору позики не було надано відповідачем і до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, о між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.11.2016 було укладено договір позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_1 не заперечується, що грошову суму 2200 доларів США він ОСОБА_3 не повертав, оскільки вважав що розписка втратила чинність.

Така обставина не підлягає доказуванню з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за яким обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом

Судам у абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз`яснено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідачем не оскаржено правильність розрахунків суми боргу, визначений районним судом, то суд апеляційної інстанції не переглядає рішення в цій частині відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу також не було оскаржене ОСОБА_1 , а тому не переглядається згідно із наведеною нормою ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харків від 03 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у передбачених ст. 389 ЦПК України випадках.

Повний текст судового рішення складено 16.07.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.