Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3003/15-ц
Провадження № 2/553/8/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.04.2019м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Босяк К.О.,Модіній В.В., Заяц А.В., Камуз Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 банк України до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Подільської (Ленінської) районної у м. Полтаві ради про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Згідно ухвали суду від 27 серпня 2015 року відрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 04 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради.

В свою чергу, 23 грудня 2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в особі представника за нотаріально посвідченою ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року та іпотечного договору від 19.06.2008 року.

Ухвалою суду від 23 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк».

05 лютого 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні ПАТ «Дельта Банк» залучено ОСОБА_1 України.

27 серпня 2015 року відкрито провадження у справі, справу призначено до попереднього судового засідання 11 вересня 2015 року.

Ухвалою суду від 15 липня 2016 року витребувано докази в оригіналах у сторони позивача по справі.

Згідно розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Полтави № 5 від 12.09.2016 року, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ дану цивільну справу повторно автоматизованого розподілено судді Крючко Н.І., в звязку з звільненням з посади судді Андрущенка С.А., в звязку з поданням заяви у відставку згідно Постанови Верховної ради України від 08.09.2016 року.

Ухвалою суду від 26 вересня 2016 року дану справу прийнято до провадження суддею Крючко Н.І. та призначено до судового розгляду.

Згідно ухвали суду від 20 лютого 2018 року дану справу прийнято до загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого провадження.

В порядку підготовчого провадження у відповідності до ухвали суду від 19 квітня 2018 року витребувано письмові докази у оригіналах у відповідності до ст.. 95 ЦПК України у позивача в особі ПАТ «Дельта Банк».

Так, 07 травня 2018 року стороною позивача на виконання вимог ухвали суду від 19.04.2018 року надано витребовувані судом документи.

Ухвалою суду від 10 травня 2018 року продовжено процесуальні строки підготовчого провадження.

В ході підготовчого провадження 17 травня 2018 року представником відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_4 подано відзив на позов ПАТ «Дельта Банк», в якому останні просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В свою чергу позивачем за первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» подано відповідь на відзив, в якому останні вказували про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом та з даних підстав просили відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому на задоволенні первісного позову наполягали.

Ухвалою суду від 18 травня 2018 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Згідно ухвали суду від 17 квітня 2019 року провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 банку України про визнання недійсним кредитного договору № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року та іпотечного договору від 19.06.2008 року закрито, в звязку з відмовою позивача від позовних вимог.

В судове засідання представник позивача ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_5 не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 банку України в судове засідання не зявивася, але надав на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити слухання у їх відсутність,Ю позовні вимоги Пат «Дельта Банк» не визнають в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Подільської (Ленінської) районної у м. Полтаві ради в ході слухання справи при вирішенні даного спору покладались на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи суд, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2, було укладено кредитний договір № 1601/0608/71-108, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 65 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 19.06.2008 року по 19.06.2038 рік.

Так, 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором ВАТ «Сведбанк» передано (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» кредитора став новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Так, на підтвердження даної процедури з правонаступництва прав від ПАТ «СведБанк» до ПАТ «Дельта Банк», стороною позивача надано нотаріально завірений витяг з договору купівлі продажу прав вимоги від 25.02.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк», виписку з Акту приймання передачі прав вимоги до договору купівлі- продажу прав вимоги від 25.05.2012 року.

Таким чином, вказані вище документи підтверджують факт, що ПАТ «Сведбанк» було відступлено право вимоги за кредитним договором № 1601/0608/71-108 та забезпечувальними договорами, а АТ «Дельта Банк» набуло процесуальних прав та обовязків,

Таким чином, 25.05.2012 року АТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі, але не виключно за кредитним договором № 1601/0608/71-108 Публічного акціонерному товариству «Дельта банк», що підтверджується договором купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року.

Поряд з цим, слід вказати про те, що у відповідності до п. 11.5 Договору про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного договору № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року передано та погоджено сторонами, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобовязання по цьому договору, а також по угодам, повязаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

У відповідності до ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що відступлення права за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

Іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити у пятиденипй строк боржника про відступлення права вимоги за іпотечним договором і права вимоги за основним зобовязанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що укладений 25.05.2012 року договір купівлі - продажу між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитами є нотаріально посвідченим та в матеріалах справи мається нотаріально завірений витяг з даного договору та Акту приймання - передачі прав вимог.

Статтею 516 ЦК України визначено, що заміну кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 2 статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржником доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

Таким чином, за змістом даних норм вбачається, що боржник. Який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Судом встановлено, що новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків при виконанні боржником свого обовязку первісному кредиторові, що є належним виконанням. При цьому, у відповідності до процедури правонаступництва кредитора , кошти, які були перераховані від попереднього кредитору новому кредитору в даному випадку АТ «Дельта Банк».

Суд визнає неспроможними твердження сторони відповідача ОСОБА_2 про те, що останній не був повідомлений про заміну кредитора у його кредитній історії, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а саме розрахунком заборгованості за кредитним договором та випискою по особовому рахунку позичальника та безпосередньо діями ОСОБА_2, які носили конклюдентний (послідовний) характер, так як з першого місяця після набуття АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 погашалася заборгованість за кредитним договором на користь АТ « Дельта Банк» протягом 2 років до листопада 2014 року.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідності до ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України згідно Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта банк» набув статусу нового кредитора у кредитних правовідносинах.

Судом також встановлено, що з метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним Договором про надання кредитних коштів № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року іпотекодавець ОСОБА_2 за договором іпотеки № Б/Н від 19.06.2008 року передав в іпотеку нерухоме майно:

-квартиру під номером №46 в житловому будинку під номером 124, розташованому по вул. Небесної Сотні (Леніна) у м. Полтаві. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі продажу, укладеного між Іпотекодавцем та ОСОБА_4, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу 19 червня 2008 року за р. № 1580, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 19 червня 2008 року за реєстраційним номером 2970830. Предмет іпотеки має загальну площу 39,6 кв.м., житлову площу 14,7 кв.м., і складається з 1 кімнати в придатному для життя стані.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Законом України «Про іпотеку» визначено поняття іпотеки, де іпотека розуміється, як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу даних правовідносин, вбачається, що право застави по своїй природі забезпечує не тільки виконання основного зобовязання, а й визначає можливі способи здійснення іпотекодержателем захисту його прав та інтересів в основному зобовязанні.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивачем вказувалось про те, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за умовами кредитного договору, в звязку з чим , станом на 14.07.2015 року розмір заборгованості становить 1590540,64 грн., з яких: тіло кредиту 1330893,61 грн.; відсотки 206612,59 грн.; пеня 49911,47 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 183, 29 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам 2939, 68 грн..

Судом встановлено той факт, що у відповідача ОСОБА_2 наявна заборгованість за невиконання умов за кредитним договором № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року, що фактично не заперечувалось стороною відповідача в ході судового розгляду справи, оскільки відповідачем - ОСОБА_2 у відзиві вказувалось про наявність грошових зобовязань між сторонами вказаного вище кредитного договору.

Слід зазначити, що встановлені судом правовідносини регулюються ч.2 ст. 16 ЦК України де визначені способи захисту судом цивільних прав та інтересів, так і норми Закону України «Про іпотеку», якими встановлено особливості звернення стягнення на предмет іпотеки/застави та задоволення за рахунок його вартості вимог іпотеко- чи заставодержателя.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено та було підтверджено стороною позивача в листі на виконання ухвали суду від 15 березня 2019 року, про те, що АТ «Дельта Банк» не зверталось до ОСОБА_2 з позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № 1601/0608/71-108 від 19.06.2008 року. Зазначено, що при передачі кредитної справи після відступлення права вимоги від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк», інформації про те, що проводилась будь-яка претензійно позовна робота в матеріалах не має.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Відповідно до п. 11 Іпотечного договору сторонами погоджено, що Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, і т. ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодежателю суми кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та / або випливають з Основного зобовязання, а також в інших випадках.

У пункті 12 цього договору сторони погодили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтю 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Тобто, сторони передбачили право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

Згідно пункту 12. договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, даним спеціальним законом визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання, дані способи носять виключний характер та тлумаченню не підлягають.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Слід вказати, що аналогічний правовий висновок міститься у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Таким чином, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а сторони по справі у застереженнях в іпотечному договорі погодили умови про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, тому суд приходить до беззаперечного висновку, що у заявленому позові ПАТ «Дельта Банк» слід відмовити з цієї підстави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 16,517,526 599 ЦК України, Законом України « Про іпотеку», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 банк України до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Подільської (Ленінської) районної у м. Полтаві ради про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити за необґрунтованості та безпідставності.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду. шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_8