Справа № 626/416/19
Провадження № 2/626/216/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

17.07.2019 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Рибальченко .І .Г.,

за участю секретаря Кузнєцової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Красноградського комунального підприємства "Водоканал" про порушення прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовною заявою до Красноградського комунального підприємства "Водоканал" про захист прав споживача, після уточнення позовних вимог просив: визнати, що підприємство (Красноградське комунальне підприємство "Водоканал" - далі ККП "Водоканал") порушило відносно нього Закон України "Про захист прав споживачів" та не надало достовірної та своєчасної інформації до замовлення послуги на виготовлення технічних умов на встановлення засобу обліку споживання води; порушило право позивача на вільний вибір об`єму послуги, нав`язував непотрібний об`єм послуги. Крім того, позивач ОСОБА_1 просив визнати, що відповідач не склав письмовий договір на виконання послуги по виготовленню технічних умов на встановлення засобу обліку споживання води та всупереч Закону України "Про звернення громадян" своєчасно не надав відповіді на його письмові заяви від 23.10.2018 та 28.12.2018, а також просив зобов`язати ККП "Водоканал" надати послугу по виготовленню технічних умов на встановлення засобу обліку споживання води за місцем проживання позивача, склавши письмовий договір. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування заподіяної моральної шкоди 1500 грн.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити , вважаючи дії відповідача неправомірними. Позивач зазначив , що він в жовтні 2018 року з письмовою заявою звернувся до ККП "Водоканал" та просив видати технічні умови для встановлення лічильника води. За місцем його проживання через декілька днів приїхали представники відповідача, про що позивача повідомила дружина, оскільки він був відсутній. 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 направив повторну письмову заяву до ККП "Водоканал", але відповідь на своє звернення не отримав. Вважає, що діями відповідача порушені положення Закону України "Про захист прав споживачів" , Закону України "Про звернення громадян" , ЦК України

Представники відповідача ККП "Водоканал" Дубина М.П . та Дженгура Н.А. в судовому засіданні позов не визнали та направили відзив на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 і користується послугами водопостачання, відповідно до договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, укладеного 06 грудня 2010 року.

Як не заперечували сторони в судовому засіданні, 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 з письмовою заявою звернувся до ККП "Водоканал" та просив видати технічні умови для встановлення лічильника води. За результатами розгляду його звернення, 31 жовтня 2018 року працівники відповідача прибули за місцем проживання позивача для обстеження місця встановлення засобу обліку холодної води, але ОСОБА_1 був відсутній, що не сприяло отриманню позивачем необхідної послуги.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що дії відповідача є нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом для захисту свого порушеного права.

Так, в частині 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено - нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Окрім того, ч. 5 ст. 19 цього ж Закону передбачено, що як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Позивач вважає дії відповідача щодо визначення вартості послуги на видачу технічних умов , встановлення та опломбування засобу обліку агресивною підприємницькою практикою.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог чинного законодавства, а саме п. 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, визначено, що у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік.

Як було встановлено в судовому засіданні, і проти цього не заперечував позивач, ККП "Водоканал" не вимагав оплату, після звернення ОСОБА_1 з заявою про видачу технічних умов, як сплату за надані послуги.

Отже, даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку, що саме по собі направлення повідомлення про те, що роботи по видачі технічних умов, установки та ппломбування засобів обліку виконуються згідно калькуляції та за рахунок коштів споживача носить у собі інформативний характер, а отже вказані дії відповідача не можна визнати нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині порушення прав як споживача слід відмовити.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання порушення норм Закону України "Про звернення громадян" внаслідок своєчасного не надання ККП "Водоканал" відповіді на його письмові заяви від 23.10.2018 та 28.12.2018, суд виходить з наступного.

Відповідно ст. 18 Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Стаття 20 Закону України "Про звернення громадян" передбачає, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Так, з матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до відповідача 23 жовтня 2018 року з письмовою заявою, в якій просив видати технічні умови для встановлення лічильника води. На думку суду, це є дії позивача передбачені нормами ЦК України та спрямовані на отримання послуги і не врегульовані нормами Закону України "Про звернення громадян".

Після звернення позивача ОСОБА_1 28.12.2018, йому була направлена 03.01.2019 за №5 відповідь на його лист, тобто в передбачений законом строк. Про вказаний факт свідчить квитанція ПАТ "Укрпошти" від 03.01.2019, тобто відповідь направлена листом з повідомленням, який з невідомих причини залишився ОСОБА_1 не отриманим та був повернутий ККП "Водоканал".

З приводу вимоги визнати, що відповідач не склав письмовий договір на виконання послуги по виготовленню технічних умов на встановлення засобу обліку споживання води та зобов`язання ККП "Водоканал" надати послугу по виготовленню технічних умов на встановлення засобу обліку споживання води за місцем проживання позивача, склавши письмовий договір необхідним є зазначити наступне.

ЦК України визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг) . У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не становлено законом.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору, зокрема і з приводу проведення робіт з установлення засобів обліку води, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем не виникає обов`язок по наданню послуги.

Судом встановлено, що ККП "Водоканал", не надавав відмову позивачу укласти договір, після виконання іншої стороною свого зобов`язання пов`язаного з оплатою послуги, яку він бажав отримати .

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Що стосується рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Крім того, згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Однак, всупереч викладених норм законодавства в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують завдання позивачу моральної шкоди.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача на підставі Закону України "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 259, 265 ЦПК України, ст. ст. 12, 13, 15, 16, 205, 322, 509, 633, 642, 901, 903 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г. Рибальченко