ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9569/17 Номер провадження 22-ц/814/1019/19Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.,

Суддів: Прядкіної О.В., Хіль Л.М.,

За участю секретаря судового засідання : Лимар О.М.,

представника позивача Курінного А.С.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Приватного підприємства «Алан-Зем» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави в складі судді Чуванової А.М. від 15 січня 2019 року в справі за позовом Приватного підприємства «Алан-Зем» до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року позивач ПП «Алан-Зем» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача вартість збитків, спричинених пошкодженням автомобіля «Шкода Октавія» А5 д.н.з. НОМЕР_1, в розмірі 182551,18 грн. та судові витрати в сумі 2738,27 грн.

Позов обґрунтований тим, що автомобіль «Шкода Октавія» А5 д.н.з. НОМЕР_1, належить ПП «АЛАН-ЗЕМ» на праві приватної власності. 11.01.2016 року цей автомобіль перебував під керуванням водія ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем «ІЖ-2717», рухалася по вул. Жовтневій в м.Полтаві, не впоралася з керуванням автомобіля та, виїхавши на смугу зустрічного руху, скоїла зіткнення з автомобілем «Шкода Октавія» під керуванням ОСОБА_5, який в цей час рухався по вул. Жовтнева в зустрічному напрямку.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія АП2 №181994 від 11 січня 2016 року, дорожньо-транспортна пригода сталася об 11 год.40 хв. цього ж дня. Внаслідок цієї пригоди автомобілі отримали технічні пошкодження. По цій справі була проведена комплексна транспортно-трасологічна та автотехнічна експертизи.

Позивач посилається також на висновок №287/388, складений судовим експертом 25 серпня 2016 року, згідно якого встановлено, що в даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_4 з технічної точки зору знаходилися у причинному зв'язку з ДТП. Постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 26 жовтня 2016 року, яка набрала законної сили 07 листопада 2016 року, ОСОБА_4 визнана винною у скоєнні вказаної ДТП.

Обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди, позивач вказує, що згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6, розмір шкоди, завданої автомобілю позивача в результаті ДТП, становить 182551,18 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Алан-Зем» до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

З даним рішенням не погодився позивач ПП «Алан-Зем» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Вказує на те, що суд мав розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження протягом шістдесяти днів з моменту відкриття провадження. Відповідач та її представник систематично зловживали процесуальними правами, що призвело до порушення строків розгляду справи.

Вважає, що подані представником відповідача заяви по суті справи та клопотання про відкладення розгляду справи не відповідають визначеним процесуальним нормам, оскільки не підписані повноважною особою, не надано в додатках до відзиву документів, які б підтверджували повноваження представництва.

Позивач не був своєчасно та належним чином ознайомлений з додатковими поясненнями представника відповідача, які подані поза межами розумного строку та, на думку апелянта, мали б бути залишені без розгляду.

Одним із доводів вказує на те, що суд в порушення процесуального закону поновив відповідачу строк на приєднання доказів до матеріалів справи, у той час як чинний ЦПК не передбачає такої дії. При цьому відповідачем не надано жодного доказу щодо поважності причин пропуску ним цього строку. Матеріали справи не містять жодного письмового повідомлення від сторони відповідача про неможливість отримання такого доказу.

Вважає, що суд порушив принцип диспозитивності, оскільки з власної ініціативи витребував оригінали доказів, подані 10 січня 2019 року та встановив строк для їх подання в наступне судове засідання.

Поряд з цим апелянт заперечує проти достовірності доказів, наданих відповідачем, у тому числі і щодо факту засвідчення копії договору адвокатом Мільгевською Я.В.. Вказує на наявність конфлікту інтересів між відповідачем та її представником.

Представник відповідача Мільгевська Я.В. надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги ПП «Алан-Зем» відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що автомобіль «Шкода Октавія» А5 д.н.з. НОМЕР_1, належить ПП «АЛАН-ЗЕМ» на праві приватної власності (а.с.80). Вказаний автомобіль був закріплений за працівником ПП «АЛАН-ЗЕМ» ОСОБА_5 і 11 січня 2016 року перебував під керуванням останнього.

Також встановлено, що ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_2, рухаючись по вул. Жовтневій в м. Полтаві, не впоралася з керуванням автомобіля, та, виїхавши на смугу зустрічного руху, скоїла зіткнення з автомобілем «Шкода Октавія» під керуванням ОСОБА_5, який в цей час рухався по вул. Жовтневій в зустрічному напрямку.

Постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 26 жовтня 2016 року, яка набрала законної сили 07 листопада 2016 року, ОСОБА_4 визнана винною у скоєнні вказаної ДТП (а.с.8).

Згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6, розмір шкоди, завданої автомобілю позивача в результаті ДТП, становить 182551,18 гривень (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_4 не є власником транспортного засобу, керуючи яким спричинила шкода автомобіля позивача. При цьому, дійшов висновку, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було заподіяно шкоду, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди 11 січня 2016 року автомобіль НОМЕР_2, керування якого здійснювала відповідач ОСОБА_4 перебував в користуванні Полтавського комунального підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного управління «Міськрембуд №2» на підставі договору №1/2 про тимчасове безоплатне користування автотранспортним засобом від 01 лютого2013 року (а.с.200-202), з яким ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах.

Вказаний договір був укладений 01.02.2013 року між ПП ОСОБА_8 та ПК ПС РБУ «Міськрембуд-2» , за умовами якого останнє приймає в тимчасове безоплатне користування автомобіль НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_8. Строк оренди складає 2 роки.

Встановлені судом факти підтверджується доказами - табелем обліку використання робочого часу за січень 2016 року, трудовою книжкою ОСОБА_4, наказом №5 від 28 вересня 2006 року, наказом №21 від 30 грудня 2015 року, подорожнім листом службового автомобіля від 04 січня 2016 року з додатками, актом прийому-передачі автомобіля від 01 лютого2013 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, довідкою про тривалість робочого часу на ПК ПС РБУ «Міськрембуд №2».

На час скоєння ДПТ автомобіль ІЖ , яким керувала відповідач, не перебував під страховим захистом.

Вірно оцінивши зібрані по справі докази, суд першої інстанції достовірно встановив факт перебування відповідача ОСОБА_4 в трудових правовідносинах з підприємством, яке на відповідній правовій підставі використовувала даний автомобіль, під час керування яким була скоєна ДТП, а також використання нею автомобіля саме в цілях виконання трудових обов'язків.

Вказані обставини не були спростовані позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам, на які посилався обидві сторони.

Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 4, 5 Постанови ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1993 року за № 6, з подальшими змінами та доповненнями, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв'язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися. Під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була.

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдана шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Такий висновок місцевого суду узгоджується з правовими висновками ВСУ, наведеними у постанові №6-1376ц16 від 21 вересня 2016 року.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правих підстав для покладення на відповідача ОСОБА_4 відповідальності за спричинену наслідок дорожньої пригоди шкоду.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Норми ст. 127 ЦПК України наділяють суд правом вирішувати питання про поновлення та продовження процесуального строку.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_9 проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно із частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Задовольняючи клопотання представника відповідача про долучення доказів у справі, поновивши при цьому строк на їх подачу, суд першої інстанції діяв в межах принципів цивільного судочинства, а саме: справедливого та ефективного захисту прав та інтересів осіб (учасників справи) та сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, визначених ЦПК України.

При цьому, суд першої інстанції, виправдано відійшов від надмірного процесуального формалізму при вирішенні даного питання, і забезпечуючи всебічне та повне з'ясування всіх обставин справи, обгрунтовано прийняв до уваги надані відповідачем докази .

Відповідно до ч. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов'язковий спосіб посвідчення копій документів.

Водночас відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Інших вимог до копій письмового документа процесуальний закон не містить.

Окрім цього, відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України суд наділений правом витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу.

Досліджуючи обґрунтованість доводів апелянта в частині порушення судом процесуального закону внаслідок недотримання вимог цивільно-процесуального закону про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання про відкриття провадження у даній справі вирішувалося судом 12 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, згідно якого за новою редакцією цивільного процесуального кодексу передбачений можливий розгляд справи такої категорії в порядку спрощеного провадження.

Аналіз змісту п. 9 Перехідних положень цивільного процесуального кодексу не містить зобов'язання про необхідність перегляду питання стадії відкриття провадження, саме на якій відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦПК України і має бути вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

З огляду на це, доводи апелянта є помилковими та такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні процесуального закону.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що тривалий розгляд справи був спрямований на досягнення судом ефективності правосуддя. З огляду на це, надмірна тривалість судового розгляду не впливає на суть вирішення спору та не може бути підставною для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростували висновки місцевого суду та не знайшли свого підтвердження в ході перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року.

Підстави для зміни розподілу рішення суду в частині судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Алан-Зем» - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2019 року.

Головуючий-суддя /підпис/ О. І. Обідіна

Судді: /підпис/ О. В. Прядкіна

/підпис/ Л. М. Хіль

Зігдно з оригіналом:

Суддя Полтавського апеляційного суду О. І. Обідіна