Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 759/488/17

провадження № 61-12957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Сенька М. Ф. від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахової О. В. від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в сумі 228 288 грн 10 коп. та 3 % річних у сумі 21 106 грн 33 коп. у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, а всього - 249 394 грн 43 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь матеріальну компенсацію вартості його Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 225 400 грн, а також судовий збір у розмірі 2254 грн, припинивши його право власності на Ѕ частини квартири і визнавши право власності на цю Ѕ частини квартири за ОСОБА_2

Посилаючись на те, що відповідачем матеріальна компенсація у розмірі 225 400 грн не сплачена, ОСОБА_1 просив стягнути з останньої інфляційні втрати та 3 % річних.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже вирішено у судовому порядку.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано належної правової оцінки фактичним обставинам, які стали підставою для закриття провадження та не встановлено дійсний характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не враховано, що предмет та підстави позовів за матеріально-правовою вимогою у справах не є тотожними.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли пояснення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а касаційне провадження у справі закрити, посилаючись на те, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав вже неодноразово розглядався судами і останнім рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків і 3 % річних у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання, було відмовлено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу №759/488/17 з Святошинського районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію вартості його Ѕ частини квартири в розмірі 225 400 грн 00 коп., припинено його право власності на Ѕ частину квартири та визнано за ОСОБА_2 право власності на цю Ѕ частину квартири.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звертався до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання та просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в сумі 174 335 грн 06 коп. та 3 % річних в сумі 11 002 грн 24 коп. за період з 05 грудня 2013 року по 17 липня 2015 року, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує вказане вище рішення суду від 05 грудня 2013 року, зокрема в частині виплати грошової компенсації вартості його частини квартирі.

Вказана справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, яке набрало законної сили, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання відмовлено.

Разом з тим, у січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з цим позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в сумі 228 288 грн 10 коп. за період з грудня 2013 року по листопад 2016 року та 3 % річних у сумі 21 106 грн 33 коп. за період з 05 грудня 2013 року по 29 грудня 2016 року, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, які виникли на підставі статей 364, 367 ЦК України.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є таке, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2015 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 05 грудня 2013 року по 17 липня 2015 року, посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду в частині виплати грошової компенсації, і у задоволенні його позову було відмовлено (справа №759/11387/15-ц).

З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у січні 2017 року та просив стягнути інфляційні втрати в сумі 228 288 грн 10 коп. за період з грудня 2013 року по листопад 2016 року та 3 % річних у сумі 21 106 грн 33 коп. за період з 05 грудня 2013 року по 29 грудня 2016 року, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, які виникли на підставі статей 364, 367 ЦК України(справа № 759/488/17).

Разом з тим, закриваючи провадження у справі, судами не враховано, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України у зв`язку із триваючим порушенням за інший період, ніж у справі № 759/11387/15-ц.

Тобто предмети спору у справі, яка розглядається № 759/488/17, та у справі №759/11387/15-ц стосуються різних періодів стягнення, у зв`язку з чим вони не є тотожними.

При цьому судом першої інстанції не надано будь-якої оцінки підставам вказаних позовів, зокрема враховуючи, що позивачем у липні 2015 року був пред`явлений позов з підстав невиконання відповідачем рішення суду, а даний позов заявлено з підстав невиконання грошового зобов`язання, яке виникло внаслідок поділу майна, що є у спільній частковій власності.

Апеляційний суд формально відхилив доводи позивача про не тотожність позовів, не навівши при цьому відповідних мотивів.

З огляду на вказане суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Зіставлення змісту наведених вище суджень із розумінням положень пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року переконує в тому, що оскаржувані ухвали не можуть залишатися в силі, оскільки висновки, зазначені в них, є передчасними, а, отже, відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов