Головуючий у 1-й інстанції Шевченко О.А.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Попової С.А., суддів: Кочегарової Л.М., Мироненко І.П.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року, ухвалене в складі судді Шевченко О.А., повний текст рішення складено 20 грудня 2018 року,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

до ОСОБА_2,

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на наступні обставини. 28.03.2008р. між 3AT «ОТП Банк» (правонаступниками якого зі всіма правами і обов'язками є ПАТ «ОТП Банк», а згодом - TOB «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CM-SME105/132/2008, за яким позичальник отримала кредит в сумі 250000грн. 25.05.2009р. і 25.01.2010р. між банком і позичальником укладено Додаткові договори до кредитного договору, якими змінено процентну ставку та збільшено строк користування кредитом до 26.03.2018р. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02.04.2008р. між банком та позичальником укладено договір іпотеки № PML-SME105/132/2008, предметом якого є належна на праві власності іпотекодавцю 2-хкімнатна квартира АДРЕСА_3 вартість якої за угодою сторін визначена в розмірі 269423грн. Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе грошових зобов'язань виникла заборгованість у розмірі 279090,51грн., що складається із: загальної суми боргу за кредитним договором - 223001,51грн.; загальної суми процентів, нарахованих на суму боргу - 33025,53грн.; трьох процентів річних від простроченої суми - 23063,48грн. Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки - квартиру № 20 шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною реалізації в розмірі 269423грн., але не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посилаючись на порушення норм матеріального права, просив заочне рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Отримавши копію апеляційної скарги (а.с. 96), ОСОБА_2 правом на відзив не скористалась.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання представника позивача, від якого надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, відповідача (а.с. 96, 100), дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 28.03.2008 року між 3AT «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», наступним правонаступником якого є TOB «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CM-SME105/132/2008, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 250000грн. (а.с. 4-7). Додатковим договором № 1 від 25.05.2009р. внесено зміни та доповнення до кредитного договору, а саме: на період з 25.05.2009р. по 24.11.2009р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 16%; на період з 25.11.2009р. до повного виконання боргових зобов'язань буде використовуватись плаваюча процентна ставка - FIDR. Викладено графік платежів в новій редакції (а.с. 13, 14). Додатковим договором № 2 від 25.01.2010р. внесено зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема, викладено графік платежів в новій редакції; визначено дату остаточного повернення кредиту 0 26.03.2018р. (а.с. 16, 17).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02.04.2008р. укладено договір іпотеки № РМ-SME 105/132/2008 та додатковий договір № 1 до договору іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_3. Вартість предмета іпотеки складає 269 423грн. (а.с. 18-22).

08.09.2017р. між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу (а.с. 28-32). 26.12.2017 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення прав за договором іпотеки (а.с. 34-36).

Згідно Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна Іпотекодержателем спірного предмету іпотеки є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 26, 27).

Внаслідок неналежного виконаня позичальником взятих на себе грошових зобов'язань виникла заборгованість, обчислена позивачем у розмірі 279090,51грн., що складається із: загальної суми боргу за кредитним договором - 223001,51грн.; загальної суми процентів, нарахованих на суму боргу - 33025,53грн.; 3% річних від простроченої суми заборгованості - 23063,48грн.

Відмовляючи в задовленні позовних вимог, суд першої інстанції, керувався ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та виходив з того, що положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом позасудового способу врегулювання - надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, а тому підстави для задоволення позову у судовому порядку у спосіб, який обраний позивачем для захисту порушених прав, відсутні.

З такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1 ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1084 ЦК України зазначено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 6.4 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання: визначили право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому чинним законодавством, в рахунок виконання всіх боргових зобов'язань (а.с. 20).

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі наділили правом іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки в разі настання іпотечного випадку.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

У даній справі договір іпотеки в п. 6.4.1 містить застереження щодо права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Пр іпотеку». Початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона не повинна бути нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Тож, позивач, за доведеності іпотечного випадку (порушення іпотекодавцем визначених договором грошових зобов'язань - п. 6.2) не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб, в тому числі і зазначений у якості позасудового способу врегулювання спору у змісті договору іпотеки, умови якого були погоджені сторонами.

Визначений договором позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, про який заявлено у змісті позовної заяви, не перешкоджає позивачеві, як слушно наголошено в апеляційній скарзі, застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема використати унормоване ст. 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково використав правові висновки Верховного Суду України (у справах № 6-1219цс16 від 14.09.2016р., № 6-1685цс16 від 21.09.2016р., № 6-1243цс16 від 28.09.2016р.) по нетотожнім із даною справою обставинам, де йшлося про відсутність у судів повноважень звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, зважаючи на положення ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 328, 335, 392 ЦК України, а також на те, що такий спосіб захисту, як визнання права іпотекодержателя на іпотечне майно не передбачений як спосіб захисту права ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

У даній же справі заявлено інший спосіб захисту, хоча який і є позасудовим, та який грунтується на умовах договору, та не має і правових перешкод у його використанні судом на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Суд не зважив на те, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Обрання певного способу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, до чого вдався позивач, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує. Таке право іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством, втілене в п. 6.3 укладеного між сторонами договору іпотеки (а.с. 20).

Тим більше, в матеріалах справи достатньо даних, що свідчать про безрезультатність звернення кредитора в позасудовому порядку до позичальника ОСОБА_2 листом-вимогою про усунення порушень за кредитним договором і пропозицією погасити існуючу заборгованість (а.с. 23-25) із наголосом про застереження в іпотечному договорі щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення ним договору купівлі-продажу, якщо виникне іпотечний випадок, а також попередження про ініціювання такого заходу з надання банку права на таких продаж в майбутньому.

Іпотекодавець в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» у відповідь на лист іпотекодержателя письмово не висловила свій намір купити предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Як вбачається зі змісту договору іпотеки, сторони за погодженням в п. 4.4 обумовили вартість предмета іпотеки в розмірі 269423грн. Відомості про зведення згодом незалежної оцінки майна в порядку позасудового врегулювання спору (за п. 6.4.1) у справі відсутні.

Тож, саме ця оцінка підлягає вказанню початковою ціною реалізації із законодавчо закріпленим обмеженням: але не нижчому рівні за звичайні ціни на цей вид майна.

Вищевикладеним нормам законодавства і умовам іпотечного договору суд першої інстанції не дав належної оцінки, що призвело до неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Рішення суду в даній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог іпотекодержателя про визнаня за ним права на продаж предмету іпотеки.

Разом з тим колегія суддів, встановивши з наявних у справі матеріалів факт неналежного виконання ОСОБА_2 грошових зобов'язань, не може погодитись із заявленою іпотекодержателем загальною сумою заборгованості 269423грн. виходячи з настуних обставин.

У зв'язку з відступленням ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 26.12.2017р. права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і набуття позивачем статусу іпотекодержателя спірного предмету іпотеки останньому було передано право вимоги до ОСОБА_2 на виведену станом на момент передання 08.09.2017р. заборгованість в загальній сумі 256027,04грн., з них: основної суми боргу - 223001,51грн., процентів, нарахованих на сумум заборгованості - 33025,53грн. (а.с. 33-37).

Позиваючись до суду, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» додала до переданої суми заборгованості і суму 3% річних, нарахованих на суму заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України за період з 30.08.2015р. по 30.08.218р., в сумі 23063,48грн.

Вбачаючи наявність правових підстав для захисту майнових прав іпотекодержателя шляхом застосування заходів відповідальності до позичальника-іпотекодателя за ст. 625 ЦК України, апеляційний суд не погоджується із періодом нарахування 3% і обчисленою сумою заборгованості.

Так, за конструкцією ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А як видно з умов укладеного між первісним кредитором і позичальником ОСОБА_2 кредитного договору, і зокрема додаткових угод від 25.09.2009р. і 25.01.2010р., сторони заклали, окрім фіксованої процентної ставки 16% на період з 25.05.2009р. по 24.11.2009р., трансформованої у плаваючу процентну ставку 16% +3,77% на період з 25.11.2009р. до повного виконання зобов'язань, ще й підвищення процентної ставки на 2% річних у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору (п.п. 2.1.7, 2.1.8), чим скористався кредитор, враховуючи фактичне порушення позичальником грошових зобов'язань (а.с. 4-17), чого не спростовано судовим розглядом.

Таким чином, сторони договору передбачили у його змісті інший розмір процентів, аніж визначений в ст. 625 ЦК України, що має застосовуватись в даному випадку і виключатиме застосування 3% річних на період дії кредитного договору до 26.03.2018р.

Після закінчення кінцевого терміну повернення кредиту 26.03.2018 року. (а.с. 17зв.) позивач має право на захист своїм майнових прав на підставі ст. 625 ЦК України шляхом нарахування 3% річних від простроченої суми.

Тож, 3% річних за прострочення виконання позичальником грошового зобов'язання мають обчислюватись з 27.03.2018р. по 30.08.2018р. (присічна у змісті позову дата) за 157 днів в розмірі 3303,80грн. (223001,51+33025,53=256027,04:365дн.х157дн.:100%х3%).

Загалом розмір заборгованості складає 259330,84грн., що включає основну суму боргу 223001,51грн., проценти - 33025,53грн., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за період з 27.03.2018р. по 30.08.2018р. в розмірі 3303,80грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не погоджується із заявленою іпотекодержателем загальною сумою заборгованості 269423грн., що підлягає зменшенню з урахуванням вищенаведеного обчислення.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок порушення норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову згідно із вищенаведеного мотивування з компенсацією позивачеві в порядку ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України за рахунок відповідача понесених витрат пропорційно до задоволеної частини вимог: за подання позовної заяви в розмірі 3889,96грн. (259330,84:100%х150% ставка судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру для юридичної особи) і за подачу апеляційної скарги 5834,94грн. (3889,96грн.: 100%х150% ставка судового збору за подачу апеляційної скарги), а всього 9724,90грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № CM-SME105/132/2008 від 28 березня 2008 року в загальному розмірі 259330 (двісті п'ятдесят девять тисяч триста тридцять) гривень 84 копійки звернути стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_2 двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною реалізації, яка визначена сторонами при укладенні договору іпотеки, в розмірі 269423грн., але не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_2 (РОКПП НОМЕР_1, проживає і зареєстрована АДРЕСА_3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 3889 (три тисячі вісімсот вісімдесят девять) гривень 96 копійок, за подачу апеляційної скарги 5834 (п'ять тисяч вісімсот тридцять чотири) гривні 94 копійки, а всього 9724 (дев'ять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: Л.М.Кочегарова

І.П.Мироненко