Єдиний унікальний номер 236/3087/18 Номер провадження 22-ц/804/1004/19
Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В. Єдиний унікальний номер 236/3087/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1004/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року цивільну справу №236/3087/18 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку, (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В., повний текст рішення складено 25 січня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування вимог зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 06 червня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року у сумі 5734,64 грн. та оплату за час вимушеного простою за період з 16.03.2017 року по 06.06.2017 року (з урахуванням грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку) у сумі 17593,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 86486,90 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 3364,54 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року, березень-червень 2017 року, в тому числі не виплачену грошову компенсацію за 24 невикористаних днів щорічної відпустки в загальній сумі 23311,82 грн. та 3364,54 грн. інфляційних втрат по заробітній платі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_2, ОСОБА_2 з 24.01.2013 працювала на посаді провідного інженера - технолога Виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень ВП « Інформаційно-обчислювальний центр» ДП «Донецька залізниця».

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» (після зміни назви АТ «Українська залізниця») № 303 від 15.04.2016 «Інформаційно-обчислювальний центр» ДП «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23.02.2012 № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, реорганізована шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що зроблено запис у трудовій книжці позивачки.

Згідно з наказом № 1/0С від 29.07.2016 дію трудового договору з позивачкою продовжено на посаді провідного інженера-технолога Виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень ВП «Інформаційно-обчислювальний центр» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до наказу №236/ДНД від 17.03.2017 року СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції.

Наказом начальника ВП «Інформаційно-обчислювальний центр» №19/ІОЦ від 17.03.2017 року було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 08 години 00 хвилин 20.03.2017 року.

Пунктом 2 наказу визначено, що на час простою працівникам приходити на свої робочі місця та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (п.9). На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П» (п. 6).

Згідно з Наказом (розпорядження) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» «Про припинення трудового договору» № 1210/ДН-ОС від 01.06.2017 року ОСОБА_2, табельний номер 0382, звільнена з посади провідного інженеру-технолога сектору впровадження систем і задач виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень ВП «Інформаційно-обчислювальний центр» за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці.

Відповідно до наказу № 1210/ДН-ОС від 01.06.2017 року при звільненні працівнику передбачена виплата компенсації за 24 днів відпустки.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст..115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсації за невикористану відпустку) за період з липня 2016 року по червень 2017 року.

Проте не можна погодитися з таким висновком суду у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Табелі обліку використання робочого часу за спірний період, розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати сторонами по справі до суду не надано.

Однак апеляційний суд зазначає, що позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за час простою, оскільки нею не надано доказів на підтвердження даної вимоги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов'язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз'яснено сторонам обов'язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин. Між тим, на підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану нею роботу, того, що у період з березня по липень 2017 року йому нараховувалася заробітна плата та вона має за цей період заборгованість, належних доказів не надано.

Наказом начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» від 17.03.2017 року № 236/ДНД «Про встановлення простою» було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.

Пунктами 6 та 7 зазначеного наказу визначено, що на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити.

Сторонами по справі належним чином оформлених табелів обліку робочого часу за березень-червень 2017 року не надано. На підтвердження тривалості робочого часу позивачем надано фотокопії табелів обліку робочого часу за цей період. Проте зазначені копії документів не можуть бути прийнятими до уваги як докази, оскільки надані документи не містять жодного підпису посадової особи, на яку покладено обов'язок щодо обліку робочого часу та не завірені печаткою, а тому не можуть бути визнані допустимими доказами.

Таким чином, доказів того, що позивач виходила на роботу в період простою чи того, що на виконання вищезазначеного наказу начальником відповідного виробничого підрозділу надавалось клопотання на відміну простою з зазначенням дати відміни, посади та прізвища працівника, не надано, а тому відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за період з березня по червень 2017 року, виходячи із її окладу та стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період взагалі. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації яка міститься в індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків.

З наданої Індивідуальної відомості про застраховану особу позивача форми ОК-7 (дата формування виписки 30.10.2018 року) вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивачу (номер облікової картки НОМЕР_1) за березень 2017 року становить 6036,02 грн., за квітень-червень 2017 року дані відсутні. Отже, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав виплати йому заробітної плати за час простою, а представником відповідача заперечувався взагалі сам факт виконання позивачем роботи на підприємстві у зазначений період, оскільки перевірити дану обставину не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю контролю адміністрацією підприємства за виходами на роботу та відпрацьованим періодом позивача. Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за час простою підлягає скасуванню.

Крім того, в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-7 міститься інформація про нарахування за березень 2017 року заробітної плати у сумі 6036,02 грн. яка співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (оплата почасовиків - 3436,83 грн., надбавка за вислугу - 1031,05 грн., оплата простоїв - 1157,73 грн., заохочення до ювілейних - 300 грн., матеріальна допомога - 110,41 грн., що у загальному розмірі складає 6036,02 грн.), яка зазначена позивачем. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за березень 2017 року.

Отже, страхові внески страхувальником за період квітень-червень 2017 року не сплачені (зазначено в праві частині колонки «НІ»), а позивач, в свою чергу, не надала суду належного доказу щодо правових підстав виплати їй заробітної плати, а представником відповідача заперечувався взагалі сам факт виконання позивачем роботи на підприємстві у зазначений період, оскільки перевірити дану обставину не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю контролю адміністрацією підприємства за виходами на роботу та відпрацьованим періодом позивача. В матеріалах справи відсутні довідки про заборгованість та розрахунки заробітної плати (табуляграми) про нарахування позивачці за цей період заробітної плати. Надані позивачем фотокопії довідок про розрахунок заробітної плати за цей період не містять жодного підпису відповідної посадової особи та не завірені печаткою, а тому не можуть бути визнані допустимими доказами.

Також апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції було помилково стягнуто з АТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року у розмірі 5734,64 грн., оскільки з матеріалів справи убачається, що у липні 2016 року позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», та дію її трудового договору було продовжено з ПАТ «Українська залізниця» з 01 серпня 2016 року відповідно до наказу №1/ос від 29 липня 2016 року.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Донецька залізниця» () знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та з 25 листопада 2014 року перебуває в стані припинення.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПАТ «Українська залізниця» () знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Тверська,5, відокремленим підрозділом якої, зокрема, є регіональна філії «Донецька залізниця» (), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22.

Положеннями частини першої статті 104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Згідно з положеннями статті 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення, після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу). Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Відповідно до положень статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Отже, відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Оскільки немає завершення процесу припинення і відповідний запис до Єдиного державного реєстру не внесено, ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договірними та позадоговірними зобов'язаннями, що виникли за його участі.

Отже, усі обов'язки щодо невиплати заробітної плати, нарахованої позивачці у липні 2016 року, має нести ДП «Донецька залізниця» як роботодавець.

Зі Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України» від 02 вересня 2015 року № 735, вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту» (пункт 2).

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

За змістом пунктів 4 і 5 Постанови проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця».

Між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобов'язань і боргів в статутний капітал ПАТ «Українська залізниця».

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів від 12 листопада 2014 року № 604.

У пункті 1 частини другої 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передбачено, що під час проведення інвентаризації та оцінки майна: необхідно сформувати окремі акти обліку активів, власного капіталу і зобов'язань державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, за даними фінансової звітності за видами активів, власного капіталу та зобов'язань у розрізі статей балансу на останню дату, на яку надавалася фінансова звітність; сформувати окремі акти обліку активів, які розміщені на тимчасово окупованій території і обліковуються на балансах підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на іншій території України.

Пунктом 2 частини другої вказаної Постанови передбачено, що після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції провести інвентаризацію та оцінку майна і за результатами подати пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» згідно із законодавством.

Згідно із статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Установивши, що ДП «Донецька залізниця» (після зміни назви АТ «Українська залізниця») не бере участь в процедурі реорганізації та правонаступництва ПАТ «Українська залізниця», а також, що майно дирекції Луганських залізничних перевезень не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги та доходить висновку про те, що АТ «Українська залізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, оскільки процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обов'язків до АТ «Українська залізниця» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 призупинена до завершення проведення антитерористичної операції на території України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 236/2729/17, якій відповідно до ст.. 263 ЦПК України повинен враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права.

Таким чином, матеріалами справи фактично підтверджено тільки наявність заборгованості з компенсації за 24 дні невикористаної відпустки. що встановлено наказом (розпорядженням) №1210/ДН-ОС від 01.06.2017 року про звільнення позивача. Даний наказ підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Подлузьким В.О., завірений печаткою ПАТ «Укрзалізниця», та не оспорений сторонами.

Заборгованість з компенсації за невикористану відпустку у сумі 6695,76 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що висновку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком з огляду на невиплату заборгованості по зарплаті у строк, встановлений ст. ст. 115, 116 КЗпП України та на підставі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України від 21 лютого 2001 року №159.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст.1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пункту 2.2.12 «Інструкції зі статистики заробітної плати», яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2005 N5, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством; втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати віднесено до фонду додаткової заробітної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов'язку зазначені суми підлягають компенсації у зв'язку з порушенням строків.

Згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Проте, розраховуючи компенсацію втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість становить 6695,76 грн, які підлягають виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів).

Компенсації за невикористані 24 днів щорічної відпустки у сумі 6695,76 грн, обчислена без утримання податків та інших обов'язкових платежів, а тому для нарахування компенсації на ці доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до п. 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до пап. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%. Таким чином, сума заборгованості позивачу по виплаті заробітної плати після утримання з цих сум податків та інших обов'язкові платежів складає 5390,08 грн.

Апеляційний суд при розрахунку компенсації виходить з того, що зазначена заборгованість є заборгованістю за червень 2017 року. Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 24 січня 2019 року - на день постановлення рішення судом першої інстанції.

Компенсація втрати частини грошових доходів за червень 2017 року станом на 24 січня 2019 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з липня 2017 року по грудень 2018 року, складає 1003,56 грн. (5390,08 грн. х 1,186 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з липня 2017 року по грудень 2018 року).

Отже, рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у сумі 3364,54 грн. підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у сумі 1003,56 грн.

Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6695,76 грн. компенсації за невикористану відпустку у сумі та 1003,56 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (без урахування передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів).

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до невірного обрахування суми заборгованості з оплати праці яка підлягає стягненню, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнена від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 7,70 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1582,20 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе компенсувати відповідачу за рахунок держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 1574,50 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року в частині стягнення заборгованості по оплаті праці та в частині розподілу судових витрат змінити.

Абзаци другий, третій та п'ятий резолютивної частини рішення суду викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористану відпустку у сумі 6695 (шість тисяч шістсот дев'яносто п'ять) грн. 76 коп. (без урахування передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 1003 (тисяча три) грн. 56 коп. (без урахування передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів).

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір в розмірі 1574 грн. 50 коп.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца