Справа № 316/2091/18
Провадження № 2/316/231/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі

головуючого судді Бульби О.М.

секретар судового засідання Черкашина О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в загальному позовному провадженні, цивільну справу № 316/2091/18 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_4 в інтересах якого на підставі ордеру діє ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила наступне.

07 червня 1997 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 . У 1999 році ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 отримали двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та зтого часу позивач стала мешкати у цій квартирі. 26.04.2002 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою і проживала з відповідачем однією сім`єю до липня 2018 року. Після чого проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 було фактично припинено. 22.10.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Відповідач відмовляється добровільно вирішувати будь-які питання, пов`язані з квартирою, а саме: не бажає змінювати умови договору найму квартири, її подальшої приватизації, продажу та інше. ОСОБА_4 з часу отримання квартири в ній не мешкав. Фактично за вищевказаною адресою весь час мешкали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Відповідач весь час мешкав зі своєю дружиною - ОСОБА_7 , в квартирі АДРЕСА_2 . Згідно із інформаційною довідкою Сектору реєстрації Енергодарської міської ради №2242 від 19.09.2018 року, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Згідно інформації з КП «Енергодарське БТІ» від 29.11.2018 року №02-19/318 вказана квартира не приватизована. ОСОБА_5 сплачує комунальні та житлово-комунальні послуги в тому числі за рахунок коштів, які надаються ОСОБА_1

Відповідач у спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він не є членом сім`ї позивача.

Просить визнати ОСОБА_4 , таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 ; змінити договір найму вказаного житлового приміщення, визначивши наступний порядок: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у визначити в користування, для укладання окремого договору найму, житлову кімнату розміром 16,6 кв.м. та лоджію розміром 1,3 кв.м., яка примикає до цієї кімнати; ОСОБА_3 визначити у користування, для укладання окремого договору найму, житлову кімнату розміром 10,1 кв.м.; коридор розміром 6,5 кв.м., кухню розміром 7,8 кв.м., ванну кімнату розміром 2,4 кв.м., вбиральню розміром 1,4 кв.м., балкон розміром 0,6 кв.м. залишити у спільному користуванні.

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 04.12.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с.21).

На виконання вимог вказаної ухвали 11.01.2019 року відповідачем ОСОБА_4 , в особі представника адвоката Цигиці Л.М., поданий відзив на позов, та зустрічний позов, у яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

17 грудня 1999 року позивач отримав як працівник ДП ДТЕК на себе та на членів своєї родини (дружина, син) службову двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач отримав спірну квартиру як працівник підприємства, а отже саме він є основним квартиронаймачем. Син позивача ОСОБА_3 07 червня 1997 року зареєстрував шлюб з позивачкою по справі ОСОБА_1 . ОСОБА_1 зареєструвалась в квартирі з 26.04.2002 року. Позивачка та ОСОБА_3 припинили свої шлюбні стосунки рік тому. ОСОБА_3 постійно їздив на роботу по вахтах до Російської Федерації. З січня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали як подружжя, спільного господарства не вели. ОСОБА_3 по пів року знаходився у відрядженні в Росії, де дізнався що у дружини є інший чоловік, з яким вона проживала у своїх батьків в селі. Після приїзду в липні з відрядження ОСОБА_3 відразу почав збирати документи для подання позову про розірвання шлюбу. Позивачка створила іншу сім`ю та більше року у спірній квартирі не проживає. Фактично у квартирі проживає донька позивачки ОСОБА_5 зі своїм цивільним чоловіком, відповідач по справі та його син ОСОБА_3 . Між ними у добровільному порядку був встановлений порядок користування житловим приміщенням. Так відповідач та його син займають кімнату розміром 16.6 кв.м., а онука ОСОБА_5 , проживає в кімнаті розміром 10,1 кв.м. зі своїм цивільним чоловіком. Вважає вимогу стосовно визначення користування для укладання окремого договору найму безпідставною, крім того, позивачка не є власником або наймачем спірної квартири, а тому взагалі не має права звертатися до суду з зазначеними позовними вимогами. Просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 31-32, 37-38).

Ухвалою суду від 11.01.2019 року зустрічний позов ОСОБА_4 в інтересах якого на підставі ордеру діє ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , КП «Підприємство комунальної власності» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, прийнятий до свого провадження, та вимоги зустрічного позову об`єднані в одне провадження з вимогами за первісним позовом (а.с.57).

12.02.2019 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки твердження ОСОБА_4 щодо отримання ним службової двокімнатної квартири є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи. Відповідно до ордера №451 від 26.10.1998 р. виданого на підставі рішення виконавчого комітету №188 від 22.10.1998 р. сім`я, яка на той час складалась з 2 осіб, ( ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ) отримали двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яку в подальшому було приватизовано ОСОБА_7 . Згідно ордера №371 від 17.12.1999 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №244 від 16.12.1999 р. сім`я, яка на той час складалась з 3-х осіб, ( ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ) отримали двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №244 від 16.12.1999 р. дозволено заселення будинку АДРЕСА_5 та звільненого житла, затверджено рішення адміністрації та профкому Запорізької ТЕС, зокрема, ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_6 на склад сім`ї, 3 чоловік ( ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ). Після звільнення з ДП «СМСЧ №1 м. Енергодар» вона заробляла завдяки тимчасовим підробіткам. В липні 2018р. відповідачем ОСОБА_3 , який в цей час був на заробітках за межами міста Енергодара, було перераховано місячну заробітну плату в розмірі приблизно 10000 грн. з вимогою віддати весь борг в розмірі 200 євро які вони брали у зв`язку з підготовкою документів ОСОБА_3 для виїзду до Польщі. У випадку погашення боргу повністю у сім`ї майже не залишалось коштів на проживання. ОСОБА_4 спробувала працевлаштуватись в Російській Федерації. Однак, у зв`язку зі складними умовами праці та незадовільною оплатою праці приблизно через 2 тижні повернулась до м. Енергодар. Після повернення в середині серпня до м. Енергодара з відповідачем ОСОБА_3 вирішили добровільно розірвати шлюб для чого звертались до органу РАЦС м. Енергодар, але в зв`язку з тривалістю процедури розірвати шлюб за взаємною заявою не змогли. ОСОБА_3 неодноразово зазначав, що спірна квартира належить йому, і її до квартири не впустить та погрожував нанесенням тілесних ушкоджень у випадку її намагання потрапити до квартири. ЇЇ особисті речі залишились в квартирі. В зв`язку з зазначеним вона вимушена була тимчасово перебувати у своїх батьків в с. Мічуріно, К-Дніпровського району, Запорізької області. В кінці серпня 2018 року ОСОБА_1 поїхала до Польщі з метою працевлаштування, звідки повернулась в кінці листопада 2018 року та не мала змоги мешкати в квартирі, оскільки ОСОБА_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , періодично приходив та влаштовував сварки зазначаючи, що це його квартира і в ній він жити не дозволить. Через деякий час ОСОБА_4 взагалі без погодження будь з ким поставив замок в більшу кімнату квартири, обмеживши доступ на балкон. Отримавши робочу візу, в середині грудня 2018 року ОСОБА_1 знову виїхала до Польщі на роботу, звідки повернулась на початку лютого 2019 року. Весь цей час вона надавала кошти дочці - ОСОБА_5 на оплату комунальних та житлово-комунальних послуг та спожитої електроенергії за вказаною адресою. Раніше вона за рахунок власних коштів сплачувала комунальні послуги та вартість послуг спожитої електроенергії. хоча договори були укладені на ім`я ОСОБА_4 Після того як дочка - ОСОБА_5 стала повнолітньою, останній час, за домовленістю ОСОБА_1 надавала їй кошти для сплати вартості послуг за допомогою «Приват 24». Крім цього ОСОБА_4 замовляла встановлення металопластикових вікон у спірній квартирі, надання телекомунікаційних послуг, підключення послуг до комп`ютерної мережі колективного користування та здійснювала їх оплату. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з однієї сторони та товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» було укладено договір медичного страхування №9, який дозволяв на пільгових умовах здійснювати лікування, за яким ОСОБА_3 здійснював лікування в кардіологічному відділенні. 29.12.2018 року ОСОБА_1 було погашено залишок заборгованості за лікування ОСОБА_3 . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 забороняють їй проживати у спірній квартирі. Твердження ОСОБА_4 щодо добровільного встановлення порядку користування житловими приміщеннями надумане та не відповідає обставинам справи. 04.02.2019 року ОСОБА_3 , повернувшись з Російської Федерації, де перебував останні 3 місяці, влаштував скандал ОСОБА_5 , погрожував їй та її цивільному чоловіку, в зв`язку з чим ОСОБА_5 , з того часу вимушена мешкати в батьків свого цивільного чоловіка. Вважає, що ОСОБА_4 має на меті також приватизувати спірну квартиру (а.с. 65-69).

Ухвалою суду від 12.02.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с.112).

В судове засідання для розгляду справи по суті сторони не з`явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.54-55, 109, 110).

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників та свідків судом було встановлено наступне.

07 червня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєструвала шлюб, який 22.10.2018 року розірвано рішенням Енергодарського міського суду (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.13).

17.12.1999 році сім`я із трьох осіб: ОСОБА_4 (голова), ОСОБА_7 (дружина) та ОСОБА_3 (син) отримали двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Станом на час звернення до суду з даною позовною заявою (листопад 2018 року) квартира АДРЕСА_3 є не приватизованою (а.с.9), складається з двох кімнат (а.с.14) та в ній зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8).

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, при вирішенні питання чи втратили відповідачі право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності, але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини "Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини".

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

При цьому, як слідує із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо вимог за первісним позовом.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_6 зазначала, що її довіритель ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі, а саме у її великій кімнаті. Позивач ОСОБА_1 не може знати чи проживає у квартирі відповідач, оскільки сама не проживає у цій квартирі починаючи з липня 2018 року.

Допитана в судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 повідомила, що з 2004 року вона проживає у цій квартирі разом з батьками, а пізніше разом нею почав проживати з ОСОБА_8 Приблизно в грудні 2018 року - січні 2019 року відповідач ОСОБА_3 на дверях великої кімнати спірної квартири поставив замок і закрив її, в зв`язку з чим вона вимушена була з її цивільним чоловіком проживати в іншій меншій кімнаті. З того часу ОСОБА_3 перевіз свої речі до цієї кімнати і щодня приходив до квартири. Приблизно в січні-лютому 2019 року вона з ОСОБА_8 переїхала проживати в інше місце і їй не відомо хто після того проживає в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердив свідчення ОСОБА_5 .

Натомість факт проживання ОСОБА_1 в наведеній квартирі підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Так, ОСОБА_9 повідомила, що відповідача по справі ОСОБА_4 вона знає давно та періодично буває у нього в гостях в квартирі АДРЕСА_3 . Останній час приблизно у лютому 2019 року вона зустріла ОСОБА_4 з його дружиною в парку м. Енергодар, де вони разом гуляли, а після чого останні запросили її до себе в гості до вказаної квартири, де вони на кухні пили чай. Також вона помітила, що у дверях великої кімнати даної квартири в цьому році з`явився замок.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомила, що вона дружить з сім`єю ОСОБА_4 та періодично буває у них в гостях в квартирі АДРЕСА_3 де останній проживає зі своєю дружиною ОСОБА_11 . Їй також відомо, що у дружини ОСОБА_4 є квартира по АДРЕСА_7 , де вона інколи зустрічалася з ОСОБА_12 Останній раз вона була в гостях у подружжя ОСОБА_13 в квартирі АДРЕСА_3 на початку квітня 2019 року, де пили чай і розмовляли на кухні, а перед цим була у них у середині вересня 2018 року.

Свідок ОСОБА_14 інформації, що стосується даного спору в ході пояснень не надав, зазначивши, що заносив речі до даної квартири, коли підвозив ОСОБА_1 , коли це було - не пам`ятає, в квартирі нікого не було.

До показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які повідомили, що ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживав, суд відноситься критично, оскільки вони є батьками позивача - ОСОБА_1 . Крім того, суд враховує і те, що після січня-лютого 2019 року вони в цій квартирі не були.

Таким чином, проаналізувавши отримані в судовому засіданні пояснення та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду необхідних, достатніх та беззаперечних доказів для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Щодо вимог за зустрічним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримала позовні вимоги та повідомила, що відповідач безпідставно не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців.

В своєму відзиву на зустрічну позовну заяву (а.с.65-69) та в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 зазначив, що в липні між сторонами виник конфлікт з приводу коштів, після якого його довіритель 2018 року поїхала на заробітки до Російської Федерації, повернувшись з якої за два тижні поїхала до Республіки Польща, де на даний час і перебуває. Приїздила лише в листопаді 2018 року для оформлення документів.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомили, що в липні 2018 року ОСОБА_1 після сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_3 пішла з квартири АДРЕСА_3 та стала проживати у свої батьків в с. Мічуріно Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області. Згодом вона поїхала в Російську Федерацію, спробувала працевлаштуватися, а потім поїхала до Республіка Польща, де знаходиться і на даний час. В листопаді-грудні 2018 року ОСОБА_1 поверталася до України для того щоб зробити візу, і проживала у своїх батьків в с. Мічуріно. Крім цього ОСОБА_8 також зазначив, що ОСОБА_1 її колишній чоловік не виганяв.

Третя особа ОСОБА_5 також підтвердила, що її мама - ОСОБА_1 перебуває на даний час у Республіці Польща і пішла з квартири після сварки з її батьком ОСОБА_4

Таким чином представник відповідача та свідки допитані за клопотанням сторони відповідача визнали факт не проживання відповідача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 з липня 2018 року по день розгляду справи. Разом з цим, ніхто із допитаних в судовому засіданні не повідомив про те, що відповідач покинула дану квартиру не за своєю волею, чи про те, що хтось із членів сім`ї перешкоджав їх проживати в ній.

Підстав застосування п.2 ч.3 ст.71 ЖК Української РСР суд не вбачає, оскільки ні відповідачем ні її представником не надано доказів наявності в останньої роботи в Україні, за умовами і характером якої вона вимушена була покинути оспорюване житло.

Досліджена в судовому засіданні копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_17 також свідчить про її виїзд за межі України.

Дослідивши матеріали справи та показання представників сторін, третьої особи і свідків, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 в липні 2018 року добровільно перестала проживати в квартирі АДРЕСА_3 та була відсутня в ній на протязі більш ніж 6 місяців.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, про необхідність задоволення зустрічної позовної заяви.

Керуючись ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення,- відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах якого на підставі ордеру діє ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 03.05.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. М. Бульба