ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/456/19 Справа № 208/2598/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (адреса: 51900, Дніпропетровська область, м. Камянське, проспект Металургів, буд.№ 84-Г, кВ.№ 30) на користь ОСОБА_2, (адреса: 51900, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул.Сачко, буд.№ 20, кВ.№ 21):

132 100 (сто тридцять дві тисячі сто) грн. 00 коп. основну суму боргу;

80 090 (вісімдесят тисяч девяносто) грн. 00 коп. проценти від суми позики;

11 934 (одинадцять тисяч девятсот тридцять чотири) грн. 00 коп. суму трьох відсотків річних.

Усього: 224 124 (двісті двадцять чотири тисячі сто двадцять чотири) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 241 (дві тисячі двісті сорок одна) грн. 24 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року просить рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 12 лютого 2014 року ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 в борг грошову суму, про що було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США на строк до трьох місяців.

Згідно розписки від 14 березня 2014 року ОСОБА_1 повторно отримала у ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, зобовязавшись повернути зазначену суму коштів впродовж шести місяців, тобто до вересня 2014 року.

ОСОБА_1 гроші отримала і використала, але в оговорений термін гроші ОСОБА_2 не повернула.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ст.ст.610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 12 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконано належним чином умови договору позики та грошовий борг в сумі 5 000 доларів США (екв. 132 100 грн.) позивачу не повернуто, тому вказаний борг підлягає стягненню з відповідача.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду першої інстанції суперечать встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на сплив трирічного строку позовної давності суперечать дійсним обставинам справи, з яких вбачається, що з часу не повернення ним позики у передбачений договором строк з 13.05.2014 року та до звернення ОСОБА_2 до суду з позовом 12.05.2017 року трирічний строк позовної давності фактично не сплив. Окрім цього, судом першої інстанції було проведено перевірку та встановлено, що ОСОБА_2 дійсно звернувся з позовною заявою до канцелярії Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області саме 12 травня 2017 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона повернула ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 375 доларів США, є не доведеними і належними доказами не підтверджені. Згідно ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_3