Провадження №2-з/760/120/19
Справа №760/1898/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кушнір С.І.

за участю секретаря Гаєвської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача Долгої Наталії Василівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 20.01.2018 р. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти: суму боргу в розмірі 649234,00 грн.; суму процентів в розмірі 362717,19 грн.; суму втрат від інфляції в розмірі 376800,24 грн.; суму 3% річних в розмірі 57790,72 грн., а всього стягнути 1446542,15 грн., та судові витрати.

Ухвалою суду від 16.02.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11.06.2018 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

22.04.2019 р. до суду від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Долгої Н.В. надійшла заява про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, в якій представник позивача просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно відповідача ( ОСОБА_3 ) та грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві ( ОСОБА_3 ) і знаходяться у нього чи в інших осіб; встановлення для відповідача ( ОСОБА_3 ) тимчасового обмеження на виїзд з України (до повного виконання своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів за розпискою, в т.ч. суми боргу, процентів за користування позикою, втрат від інфляції, відсотків позивачу ( ОСОБА_2 ).

Подана заява про забезпечення позову мотивована наступним.

Так, 03 лютого 2015 р. позивачем було надано відповідачу позику - грошові кошти в готівці в розмірі 649234,00 грн. Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язувався повернути позивачеві зазначені грошові кошти до 28 лютого 2015 р.

До 20 січня 2018 р. відповідач не повернув позивачеві вказаних в розписці грошових коштів.

22 січня 2018 р. був поданий позов про стягнення грошових коштів за розпискою в т.ч. суми боргу, процентів за користування позикою, втрат від інфляції, відсотків.

Предмет позову - стягнення грошових коштів за розпискою в т.ч. суми боргу, процентів за користування позикою, втрат від інфляції, відсотків. Ціна позову - 1446542,15 грн.

Представник позивача посилається на те, що на даний момент існує висока ймовірність того, що навіть у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, відповідач добровільно не поверне свій борг.

Позиція відповідача зводиться до того, що він заперечує проти факту отримання грошових коштів, при цьому на судові засідання не з`являється, а також не з`явився у поштове відділення для отримання відповіді на відзив на позовну заяву (яка була йому направлена 04.02.2019 р.).

На майно відповідача вже накладено декілька арештів, що свідчить про те, що невиконання або порушення ним своїх зобов`язань не є поодиноким випадком, а носить систематичний характер.

Також є інформація про намір боржника виїхати за межі України на невизначений термін з подальшим працевлаштуванням, а також з метою уникнути виконання зобов`язань.

Ціна позову є значною, і з урахуванням всього вище вказаного, позивач обґрунтовано вважає, що відповідач вживатиме всіх можливих заходів, аби уникнути відповідальності.

В такому разі примусове виконання судового рішення можливе буде лише у випадку наявності майна відповідача в достатньому розмірі та присутності відповідача на території України. Тому у позивача існують істотні побоювання, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання рішення суду, поновити порушені права та інтереси позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача подану заяву про забезпечення позову підтримала, просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у ній, та надані докази.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на її необґрунтованість.

Суд, заслухавши позицію представників сторін, дослідивши подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією з причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду.

З точки зору закону значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та/або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Так, предметом спору є повернення позивачу коштів за договором позики, в т.ч. процентів за користування позикою, втрат від інфляції, відсотків.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Звертаючись до суду, представником позивача не зазначено, власником якого майна та грошових коштів є відповідач, на яке саме майно просить накласти арешт, якими доказами підтверджується наявність у відповідача майна на праві власності та наявність грошових коштів, і чи є співмірним накладення арешту на все належне йому майно та грошові кошти розміру позовних вимог.

З точки зору закону співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому, судом мають братися до уваги не лише інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з цього, змісту заяви про забезпечення позову, суд вважає, що забезпечення позову в приведеному представником позивача вигляді не є співмірним із заявленими вимогами, оскільки не надано доказів на підтвердження належності відповідачу будь-якого майна та належності грошових коштів, на які може бути накладено арешт.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно даних наданої суду Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 164327297 від 20.04.2019 р., вбачається, що на все рухоме майно ОСОБА_3 накладено арешт та існує заборона на його відчуження.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ст. 150 ЦПК України містить перелік заходів забезпечення позову, в якому відсутній таких захід забезпечення позову, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, в той же час, згідно ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Тому забезпечення позову шляхом встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не передбачено нормами ст. 150 ЦПК України та призведуть до порушення прав відповідача ОСОБА_3 на вільне пересування при відсутності рішення щодо невиконаних зобов`язань.

Таким чином, дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки даний захід обмеження може бути застосований лише на стадії виконання судового рішення, а не як спосіб забезпечення позову.

Враховуючи викладене, у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-153, 259-261, 353, 354, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви представника позивача Долгої Наталії Василівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кушнір С.І.