Справа № 149/753/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1320/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуСправа № 149/753/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2019 року, ухвалене суддею Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Гончарук-Аліфанова О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про розподіл боргів подружжя.

Мотивує позовні вимоги тим, що сторони з 14.06.1995 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей.

Під час перебування у шлюбі подружжя вирішило відкрити власний бізнес, для чого необхідно було придбати нежитлові приміщення, щоб у подальшому переобладнати їх під станцію технічного обслуговування. Проте у сторін не було грошових коштів, тому 20.01.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність.

Відповідно до умов договору ОСОБА_5 передав позивачу грошові кошти у розмірі 300 тис. доларів США для купівлі нежитлової споруди. За біржовою угодою від 23 січня 2002 року позивачем придбано нерухоме майно та проведено реконструкцію споруди під станцію технічного обслуговування.

Позивач вказує, що кошти у розмірі 300 000 доларів США були взяті для відкриття бізнесу, для утримання родини: жінки та двох їхніх синів. Деякий час ОСОБА_2 працювала на станції та вела бухгалтерський облік. Тобто кошти були використані в інтересах сім`ї.

В подальшому рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014, яке набрало законної сили після апеляційного перегляду, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаних будівель та споруд. Визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташований по АДРЕСА_2 .

22.09.2014 між ОСОБА_5 та Ардаміном було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за договором про спільну діяльність від 20.01.2002.

ОСОБА_1 зазначає, що в подальшому ОСОБА_6 звернувся з вимогою виконати зобов`язання за договором, однак в зв`язку з скрутним матеріальним становищем, нестабільністю економічною ситуацією в країні (значне здороження іноземної валюти), позивач не сплатив заборговані кошти.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором про спільну діяльність в сумі 300 000 доларів США, що на день звернення до суду становить 6 360 000,00 гривень.

Позивач виконав рішення суду, сплатив ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 300 000 доларів США.

ОСОБА_1 зазначає, що вказаний борг, який ним сплачений одноособово, повинен бути визнаний спільним боргом подружжя і розподілений між ними як і майно в рівних частинах.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом.

Відповідач ОСОБА_2 на позовну заяву подала заперечення, в якому вказує, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 скасовано, провадження у справі в подальшому закрито. Докази як отримання коштів, їх витрати на купівлю нерухомого майна, його ремонту, так і погашення боргу позивачем перед третьою особою не надані, відповідач не надавала письмової згоди на укладення договору. Крім того зазначила, що в липні 2007 року між позивачем та ВАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки та кредитний договір, згоду на укладення якого вона надавала, і саме кредитні кошти були використані на реконструкцію спільного майна.

Справу було розглянуто та за результатом розгляду в касаційному порядку передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 438 757 (чотириста тридцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн 74 (сімдесят чотири) коп. на врахування спільних зобов`язань подружжя при поділі майна. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було повністю досліджено всіх доказів та не враховані всі істотні обставини справи. Зокрема суд не взяв до уваги те, що згоду на укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про спільну сумісну діяльність для здійснення підприємницької діяльності вона не надавала і не була про даний факт обізнана, що виключає її обов`язок, як солідарного боржника.

Крім того, докази як отримання коштів, їх витрати на купівлю нерухомого майна, його ремонту, так і погашення боргу позивачем перед третьою особою відсутні.

Також судом не мотивовано , за якими нормами законодавства проведено перерахунок заборгованості відповідно до курсу долара США, що діяв у 2012 році.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Одним із головних доводів апеляційної скарги зазначено те, що суд першої інстанції не правильно застосував чинне законодавство України та судову практику, що призвело до невірного зменшення суми частки відповідача у спільних боргових зобов`язаннях, яка підлягає відшкодуванню відповідачем. Суд дійшов до необґрунтованого зменшення частки відповідача в боргових зобов`язаннях.

В свою чергу ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 також на апеляційну скаргу подав відзив, у якому він вважає апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою.

Ардамін Ю.М. правом на подання письмових відзивів на апеляційні скарги не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги відповідача та в межах їх вимог, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 і відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що договір про спільну діяльність від 20.01.2002 року був укладений ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, а кошти отримані ним від ОСОБА_5 були витрачені на придбання та облаштування СТО. В зв`язку з тим, що за рішенням суду позивач як основний боржник сплатив суму боргу за договором від 20.01.2002 року, який є спільним боргом подружжя, він має право зворотної вимоги до відповідача в розмірі Ѕ від спільного боргу подружжя.

Такий висновок суду є невірним, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 14.06.1995 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей.

20.01.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір , який сторни визначили, як договір про спільну діяльність.

За умовами договору ОСОБА_5 зобов`язався в день його підписання передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 300000 доларів США, а останній отримавши кошти , зобов`язався на протязі 10 днів з моменту підписання угоди придбати нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 984,7 кв.м. , що розташовано в АДРЕСА_3 ) та в подальшому здійснити реконструкцію споруди під станцію технічного обслуговування автомобілів.

Також сторони погодили, що ОСОБА_1 , починаючи з 20.01.2012 року по 20.01.2013 року (строк виконання), кожного місяця 20 числа виплачує ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 25000 доларів США. 20.01.2013 року сума отриманих ОСОБА_1 коштів повинна бути повернута ним повністю( п.2.4).

Також за умовами договору, після виконання ОСОБА_1 п.2.4 договору, ОСОБА_5 набуває право власності на 50 % зазначеного нерухомого майна.

Крім того, сторони дійшли згоди, що в випадку невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань в установлений строк, він повинен повідомити про це ОСОБА_5 за п`ять днів до закінчення строку виконання зобов`язання.

В разі невиконання ОСОБА_1 зазначених зобов`язань. після спливу строку, визначеного п.2.4 договору, ОСОБА_5 набуває право власності на 100% нерухомого майна - нежитлове приміщення ,що розташовано в АДРЕСА_3 ).

Ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (з 01.01.2004 року).

Приймаючи до уваги, що права і обов`язки сторін за договором від 20.01.2002 року продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, в даному випадку застосовуються положення ЦК України.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню , лише у випадках , встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії.

Недодержання сторонами правочину вимоги закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, тягне за собою визнання такого правочину нікчемним.

Чинним законодавством України, у тому числі нормами ЦК України передбачено обов`язковість нотаріального посвідчення угод щодо відчуження нерухомого майна.

В силу ч.4 ст.367 ЦПК України апеляційний суд виходить за межі доводів апеляційних скарг, оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Ст.219 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний.

Ч.1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язана з його недійсністю.

Так судом встановлено, що за даним договором ОСОБА_5 набуває у власність нерухоме майно в разі неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань. Тобто сторони правочину узгодили умови відчуження нерухомого майна, а також набуття його у власність ОСОБА_5

Встановлено, що договір від 20.01.2002 року в супереч чинного законодавства нотаріально не посвідчувався.

Відтак, в силу положень ст.219 ЦК України він є нікчемним та таким, що не створює юридичних наслідків.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув, не дав цій обставині належної правової оцінки і як наслідок ухвалив незаконне рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився неправильного застосування матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати, понесені нею по оплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою в розмірі 6 581,35 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81,141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про розподіл боргів подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 581,35 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало