Провадження №2/359/317/2019
Справа №359/2644/18
06 березня 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Журавського В.В.
при секретарі Алфімовій І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації Київської області до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку, -
У судовому засіданні прокурор Малинецький В.А. підтримав предявлений позов та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Представник Київської обласної державної адміністрації у судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку.
Представник Бориспільської РДА та ОСОБА_1 у судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позов не надали та про поважні причини неявки до суду не повідомили.
На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні проголосив протокольну ухвалу.
Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №5025 від 25 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.15-16).
Зазначене підтверджується схемою накладення вказаної земельної ділянки на землі водного фонду на території Бориспільського району викопіюванням з топографічних карт станом на 1997 рік, викопіюванням з ортофотопланів станом на 2008 рік та матеріалів космічної зйомки станом на 2016 рік з відповідною схемою із зазначенням кадастрових номерів спірних земельних ділянок (а.с.20-22).
Відповідно до п.«д» ч.4 ст.84 ЗК України (в редакції станом на липень 2008 року, тобто на час видання оспорюваного розпорядження Бориспільської РДА) до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст.58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.
Згідно ч.1 та ч.4 ст.59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведенні і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Відповідно до ст.17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних(республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.
Судом встановлено, що земельна ділянка, яка була виділена у власність ОСОБА_1 належить до земель водного фонду. Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи листом КДП «Київгеоінформатика» від 04 серпня 2017 року та схемами накладення земельних ділянок, згідно яких спірна земельна ділянка накладається на водну поверхню Канівського водосховища на р. Дніпро.
З огляд на це, Бориспільська РДА не мала права розпоряджатися земельною ділянкою та передавати її у власність відповідачу.
Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Тому, розпорядження Бориспільської РДА №5025 від 25 липня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області» належить визнати недійсним.
У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Так, відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Враховуючи, ту обставину, державний акт, який посвідчує право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку був виданий на підставі незаконного розпорядження Бориспільської РДА. Тому відповідно, такий державний акт є недійсними з моменту його видачі.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тому правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжного доручення №498 від 13 березня 2018 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду прокуратурою Київської області було сплачено судовий збір у розмірі 3524 гривні. Предявлений позов задоволений. З огляду на це, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області належить стягнути судовий збір у розмірі 3524 гривні.
На підставі викладеного та керуючись ст.16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.17, ст.58, ч.1 та ч.4 ст.59, п.«д» ч.4 ст.84, ч.3 та ч.4 ст.122, ч.1 ст.155 ЗК України, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.319 ЦК України, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, -
Визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №5025 від 25 липня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області».
Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення у повному обсязі складено 15 березня 2019 року.
Суддя підпис
З оригіналом згідно:
Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський