Номер провадження: 22-ц/813/6127/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року (одноособово суддя Домусчі Л.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

28.11.2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"(далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.02.2015 року у розмірі 12 052,39 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Банка для отримання кредиту і 19.02.2015 року отримав кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті Банка, складає між ним та Банком - договір, що підтверджується підписом у заяві.

Через невиконання позичальником умов кредитного договору, станом на 18.11.2018 року виникла заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.02.2015 року у розмірі 12 052,39 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 1 694,74 гривень, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 4 465,25 гривень, 4 842,29 гривень - пеня і штраф - 500 гривень (фіксована частина), 559,11 гривень - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2019 року позов задоволено частково, суд стягнув із ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 647,01 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 694,74 гривень та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 952,27 гривень. З відповідача на користь Банка суд стягнув судовий збір у розмірі 386, 93 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Представник Банка не погодився із заочним рішенням суду від 21.02.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає: відповідач підтвердив свою згоду на

те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування, які надавались йому у письмовому вигляді, про що поставив свій підпис. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Крім того, Банкам забороняється надавати безпроцентні кредити, відсоткові ставки для даного виду кредиту встановлені однакові для всіх клієнтів.

Банком не заявлялися вимоги про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ, що має бути окремим способом захисту порушених прав та інтересів сторони. Судом необґрунтовано стягнуто відсотки на рівні облікової ставки НБУ, оскільки відсоткова ставка за користування кредитними коштами визначена Банком для даного виду кредиту. Судом до позичальника застосовано більш вигідні відсоткові ставки (на рівні облікової ставки НБУ), що суперечить Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Висновок суду про недоведеність позивачем розміру відсоткової ставки та ненадання доказів на підтвердження розрахунку кредитної заборгованості обґрунтовано на припущеннях та суперечить вимогам ч.2 ст. 614 ЦК України, якою встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання, тобто, відповідач повинен довести відсутність своєї вини у порушенні взятих на себе зобов`язань.

Виходячи із правової позиції у постанові ВСУ у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, суд не врахував, що вона не стосується даних правовідносин, оскільки стосуються Умов надання споживчого кредиту (Розстрочка) (Стандарт), щодо збільшення позовної давності, де положення ч. 1 ст. 259 ЦК України вимагає письмової згоди, а у даній справі будь-яких заперечень відповідача проти позову, строку позовної давності та змісту договору не має. Питання щодо строку позовної давності не вирішувалось, тому суд безпідставно застосував вказану правову позицію ВС України, яка не стосується справ з використанням кредитних карт.

Водночас, матеріали справи не містять взагалі заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог, навпаки частковою сплатою заборгованості відповідачем визнано обов`язок щодо виконання умов кредитного договору.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

19.02.2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідного до якого ОСОБА_1 підписав заяву №б/н від 19.02.2015 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач виконав вимоги укладеного між сторонами кредитного договору та надав відповідачу кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед Банком утворилась прострочена заборгованість за кредитом.

Станом на 18.11.2018 року у відповідача має місце заборгованість у розмірі 12 052,39 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 1 694,74 гривень, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 4 465,25 гривень, 4 842,29 гривень - пеня і штраф - 500 гривень (фіксована частина), 559,11 гривень - штраф (процентна складова).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що суду не підтверджено належним чином щодо існування за кредитним договором процентної ставки саме у розмірі 30% річних, визначеного позивачем розміру штрафних санкцій та пені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1054 ч.1, ст.1055 ч.ч.1,2 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 633 ч. 1, 634 ч.1 ЦК України).

Умови застосування конструкції договору приєднання розробляє підприємець, у даному випадку Банк.

Разом з тим, умови договорів приєднання розроблені Банком повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. ст. 1048 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ч.1 ЦК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись із позовом, Банк просив стягнути, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 1 694,74 гривень є обґрунтованими та доведеними.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 1 694,74 гривень, оскільки 19.02.2015 року ОСОБА_1 отримав у Банка грошові кошти в розмірі 2 000 гривень, частково повернув їх Банку, однак 1 694,74 гривень у добровільному порядку Банку не повернув.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Зважаючи на викладене, Банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення отриманої суми кредитних коштів, з врахуванням повернутої суми кредитних коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь Банка фактично не повернутих грошових коштів по кредиту у розмірі 1 694,74 гривень, у зв`язку з чим рішення суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення з таких підстав.

Заява позичальника від 19.02.2015 року не зазначає процентну ставку по кредиту (а.с.8).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-7), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з лютого 2015 року і по листопад 2018 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.9-24).

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, колегія суддів відмовляє Банку у позові про стягнення процентів за користування грошовими коштами.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 952,27 гривень підлягає скасуванню, разом з тим, із вказаних підстав, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову Банка про стягнення 4 465,25 гривень заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову Банку у позові щодо стягнення неустойки (пені та штрафів) з тих самих підстав, до яких колегія суддів дійшла відмовляючи Банку у позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Так, Банк, звертаючись із позовом, просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).

Заява позичальника від 19.02.2015 року не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-7), Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився позичальник ОСОБА_1 та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Зважаючи на те, що відсутні докази на підтвердження того, що Банк запропонував позичальнику конкретні Умови та Привала банківських послуг, анкета-заява не зазначає домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть доводи про укладення стандартної (типової) форми договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові щодо стягнення неустойки у вигляді пені та штрафів.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника Банка у скарзі про те, що Банком не заявлялись вимоги щодо стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ, стягнення відсотків у такий спосіб може бути окремим способом захисту порушених прав та інтересів Банка заслуговують на увагу і є однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, оскільки суд, у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ч.1 ЦПК України), вийшов за межі позовних вимог Банка (а.с.1-3).

Доводи представника Банка у скарзі, що: відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві; відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними і не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості; суд, відмовляючи у позові про стягнення неустойки, безпідставно послався на правову позицію ВСУ у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320цс16), - не заслуговують на увагу.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з лютого 2015 року і по листопад 2018 року.

Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичальник ознайомився з Умовами та Правилами банківських послуг, не містить таких доказів і анкета-заявка, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію ВСУ у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320цс16) не суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (провадження №14-131цс 19, справа №342/180/17).

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року дійшла висновків про те, що пересічений споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правої обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом задоволення позову у цій частині.

Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафів, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦІПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості по кредиту та про відмову у позові в частині стягнення неустойки і ухвалив судове рішення у цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу в частині стягнення заборгованості за кредитом та про відмову у стягненні неустойки, а рішення суду у цій частині залишає без змін.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду у частині стягнення процентів за користування кредитним коштами не відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права - ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 634 ч. ч.1,2, 638 ч.1 ЦК України, ст. 13 ч.1 ЦПК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

За подачу позовної заяви до суду першої інстанції Банк сплатив судовий збір у розмірі 1 762 гривень (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1762 гривень), тобто мінімальний розмір судового збору.

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення судового збору у розмірі 386,93 гривень.

Зважаючи на те, що позовні вимоги Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 694,74 гривень задоволені у повному обсязі, судовий збір у розмірі 1762 гривень підлягає стягненню у повному обсязі з відповідача на користь Банка.

Судові витрати Банка за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 643 гривень відшкодуванню не підлягають, оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено Банку у позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами і залишено без змін рішення суду першої інстанції про стягнення неустойки.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року у частині стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 1 694,74 гривень, а також у частині відмови у позові про стягнення неустойки (пені, штрафів) - залишити без змін.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 952,27 гривень і судових витрат у розмірі 386,93 гривень - скасувати.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний Банк "Приватбанк" у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4 465,25 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІІН № НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (код ЄДРПОУ №14360570) судові витрати у розмірі 1 762 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 29.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська