ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Чернівці

Справа №715/2734/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Цуренко В.А.),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» виявлено, що в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області земельна ділянка від 300км+013м до 300км + 052м, частково, площею 0,0187 га, кадастровий номер

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/627/19 Категорія 47

НОМЕР_3 , накладається на смугу відведення залізниці.

Указану земельну ділянку несільськогосподарського призначення, площею 0,1200 га, на підставі рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 продано ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 26 червня 2012 року.

Зазначає, що рішення сільською радою прийняте з перевищенням повноважень, порушенням норм земельного законодавства, порушує його права на користування спірною земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна.

Також має бути визнаний недійсним укладений на підставі незаконного рішення ради договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Просило визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №163-16/12 від 30 травня 2012 року, яким надано згоду на продаж земельної ділянки ОСОБА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня 2012 року, укладений між Глибоцькою селищною радою та ОСОБА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_2 від 30 липня 2012 року на право власності на земельну ділянку та скасувати запис у поземельній книзі щодо земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3 , шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що технічна документація щодо інвентаризації земель, розроблена сертифікованою землевпорядною організацією згідно з Порядком проведення інвентаризації земель, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 року №513 та погоджена у встановленому порядку відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області, виготовлена та передана залізниці у грудні 2015 року (після винесення рішення сільської про надання дозволу на інвентаризацію) є належним доказом підтвердження наявності і місцезнаходження перетину земельних ділянок.

Безпідставним вважає посилання на Інструкцію від 30.01.1963 року, яка передбачала зменшення ширини смуги відведення залізниці до 28 м, оскільки вказана Інструкція визначала та узагальнювала порядок використання земель в межах та потребах для функціонування залізничного транспорту та передбачала, що ширина полоси відводу (між її межами)повинна визначатися відповідно до діючих норм проектування залізничної колії 1524 мм загальної сітки Союзу РСР і технічним показанням по проектуванню станції, вузлів на залізничних дорогах Союзу РСР. Також даною Інструкцією визначено загальні підстави та умови, які враховуються для визначення ширини смуги відведення та передбачено значну кількість технічних вимог та характеристик, які мали б враховуватися при цьому, а також різні норми такої ширини, які могли бути реалізовані відповідними розрахунковими методами та спеціальними землевпорядними органами.

Вказує, що ним обрано правильний спосіб захисту порушених прав шляхом визнання правочину недійсним, оскільки між сторонами по справі наявні договірні відносини щодо відчуження спірної земельної ділянки, в зав`язку з чим висновки суду про неналежність способу захисту вважає необґрунтованими.

Просить скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Глибоцька селищна рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що частина земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 є частиною смуги відведення залізниці, та не доведено розміру накладення чи перетину земельної ділянки відповідача із землями, які перебувають у користуванні ПАТ «Львівська залізниця».

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 надано згоду на продаж ОСОБА_1 земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1200 га, розташовану по АДРЕСА_1 ,

На підставі цього рішення 26 червня 2012 року між Глибоцькою селищною радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., зареєстрований у реєстрі №1435 (а.с. 86-87).

27 липня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування.

На замовлення позивача приватним підприємством «Ріга» проведено роботи з інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області, за наслідками яких було виявлено, що земельна ділянка площею 0,0187 га, яка входить до складу земельної ділянки, проданої ОСОБА_1 , розташована в смузі відведення залізниці від 300км+013м до 300км + 052м і відносяться до земель транспорту.

Планом смуги відведення перегону Адинката-Берегомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області 1959 року встановлено, що ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону становить 120 м від осі колії.

Основними нормативними актами, що регулюють правовий режим земель залізничного транспорту, зокрема є Земельний кодекс України, Закон України «Про транспорт», Закон України «Про залізничний транспорт», п. п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджені ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Норми відведення земель для залізниці 468 -74, затверджені постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247.

Відповідно до ст. 11 Закону «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно з ЗК України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об`єктів.

Згідно статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями та спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, підзахисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83, , Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Нормами відведення земель для залізниці 468 -74, затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. Указані правові акти не суперечать Конституції і Законам України, тому відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України.

За змістом п. «б» частини 4 статті 84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність.

ЗК УРСР (ред. від 8 липня 1070 року), п. 5 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України", іншими нормативними актами та будівельними нормами, із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційним п.6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року, вимоги до залізниць щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що перебувають у її користуванні, не передбачалося. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Наявність чи відсутність у ДТГО «Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування спірною земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Суд першої інстанції не надав оцінку доводам позивача з приводу того, що право залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1959 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Адинката-Берегомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області від 300км+013м до 300км + 052м, розробленим проектною організацією Дорпроект.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

У матеріалах справи відсутні докази про вилучення у ПАТ «Українська залізниця» земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення залізниці та розташована в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Чернівецької області.

Згідно пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що спірна земельна ділянка частково перебуває у користуванні залізниці, що підтверджено «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет» Львовской ж.д. в административных границах Глыбокского района Черновицкой области», розробленого у 1959 році, відповідно до якого ширина смуги відведення на ділянці з 300км+013м до 300км + 052м перегону становить 120 м від осі колії.

Загальна площа перетину земельної ділянки в смузі відведення залізниці становить 0,0187 га. Дана обставина підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, виготовленою приватним підприємством «Ріга» (а.с.23-29).

Безпідставними є висновки суду про те, що технічна документація є неналежним доказом, оскільки проведена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена та не затверджена в установленому законом порядку. Так, згідно рішення Глибоцької селищної ради №320-36/14 від 29 квітня 2014 року сесія селищної ради надала дозвіл ДТГО «Львівська залізниця» на проведення інвентаризації земель в межах населеного пункту смт. Глибока Глибоцької селищної ради. Дана документація погоджена відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області (а.с.26).

Апеляційним судом установлено, що спірна частина земельної ділянки площею 0,0187 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність. Тому Глибоцька селищна рада Чернівецької області не мала законних повноважень розпоряджатися землями даної категорії. Наявність чи відсутність у регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки частина спірної земельної ділянки площею 0,0187 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність, Глибоцька селищна рада не мала повноважень розпоряджатися землями даної категорії, оспорюваний договір частково не відповідає вимогам ст. 658 ЦК України, яка передбачає, що право на продаж товару має власник товару.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки порушено право позивача на її частину, що накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, а тому він підлягає визнанню частково недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції також зазначено, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Залізницею обрано неналежний спосіб захисту в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Дійшовши висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, судом не враховано, що між сторонами наявні договірні відносини щодо відчуження земельної ділянки на підставі договору, укладеного безпосередньо між Глибоцькою селищною радою та ОСОБА_1 , а не багаторазове відчуження спірної земельної ділянки.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Саме до цього зводиться висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № № 183/1617/16.

Разом з тим, позов пред`явлено користувачем земельної ділянки, а не її власником, тому спосіб захисту порушеного права залізниці шляхом пред`явлення індикаційного позову не є ефективним та не призводить до поновлення права.

У спорах стосовно земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, необхідно оцінити пропорційність такого втручання.

Колегія суддів вважає, що скасування рішення селищної ради про надання у власність земельної ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка належить до смуги відведення залізниці, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до п.п. 60 - 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Пунктом 115-2 зазначеного Порядку встановлено, що у разі коли до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з п.п. 107 - 111 і 113 цього Порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру можливе після ухвалення рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_1 та Глибоцькою селищною радою під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 105, 110).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановлено, що у грудні 2015 року землевпорядною організацією ПП «Ріга» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради. За результатами проведення інвентаризації виявлено накладення земельної ділянки відповідача на смугу відведення залізниці.

Колегія суддів вважає, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту виготовлення ліцензованою спеціалізованою організацією ПП «Ріга» технічної документації спірної земельної ділянки. Разом з тим, висновки комісії за результатами обстеження ділянки не є належним доказом накладення частини земельної ділянки відповідача на смугу відведення залізниці.

З позовом до суду ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося 17 грудня 2018 року, тобто в межах трирічного строку, який слід обчислювати з грудня 2015 року. Тому відсутні підстави для відмови у позові до у зв`язку зі спливом позовної давності.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з Глибоцької селищної ради та ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 6965 грн 25 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2019 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №163-16/12 від 30 травня 2012 року про згоду на продаж ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування в частині продажу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0187 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, що перебуває в користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та розташована по АДРЕСА_1 смт. Глибока Глибоцького району Чернівецької області.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки в частині, що накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці площею 0,0187 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , розташованої по АДРЕСА_1 , від 26 червня 2012 року, укладений між Глибоцькою селищною радою та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., зареєстрований у реєстрі №1435.

Визнати недійсними Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 серії НОМЕР_2 від 30 липня 2012 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,0187 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, що перебуває в користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та розташована по вул. Привокзальній, 2-в в смт. Глибока Глибоцького району Чернівецької області.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 , яка належать йому на підставі Державного акту серії НОМЕР_2 від 30 липня 2012 року.

Скасувати запис у Поземельній книзі про відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акту серії НОМЕР_2 від 30 липня 2012 року.

Стягнути з Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 6965 гривень 25 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк