Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 607/15692/17

провадження № 61-44915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року у складі судді Черніцької І. М. та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Вимоги обґрунтовував тим, що він, його колишня дружина ОСОБА_5, сини: ОСОБА_6 і ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1

Зазначав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2003 року у справі № 2-3131/2003 встановлено порядок користування указаною квартирою та виділено йому кімнату площею 10,2 кв. м, ОСОБА_5 та двом синам кімнати площею 16,2 кв. м та 11,2 кв. м, решту приміщень залишено в спільному користуванні.

Відповідачі без його згоди замінили замки на вхідних дверях та дверях виділеної йому кімнати, у зв'язку з чим він позбавлений доступу до житла.

Він є особою з інвалідністю першої групи та разом із дружиною проживає у гуртожитку.

Відповідачі відмовляються добровільно надати ключі від квартири та його кімнати.

У зв'язку з наведеним просив зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди у користуванні належною йому ј частиною квартири.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 05 вересня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкоди в користуванні 1/4 частиною квартири, а саме: житловою кімнатою площею 10,2 кв. м, кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири АДРЕСА_1

Суди виходили з доведеності факту здійснення відповідачами перешкод у користуванні позивачем належною йому частиною квартири, що є підставою для задоволення позову.

Короткий зміст касаційної скарги

У жовтні 2018 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надійшла касаційна скарга, у якій їхній представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

При розгляді даної справи суди безпідставно не врахували, що позивач ще в 2010 році добровільно виселився зі спірної квартири.

ОСОБА_5 самостійно провела капітальний ремонт у жилому приміщенні, ОСОБА_4 не компенсував їй частини цих витрат.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що у разі вселення позивача у квартиру матиме місце втручання останнього в особисте сімейне життя відповідачів. Проживання трьох сімей та ще одного сина в одному приміщенні є неможливим.

Короткий зміст відзиву

Від ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому його представник, вважаючи законними та обґрунтованими оскаржені судові рішення, просить касаційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2003 року у справі № 2-3131/2003 (за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням), яке набрало законної сили, встановлено порядок користування спірною квартою та виділено у користування позивачу кімнату площею 10,2 кв. м, відповідачам та ОСОБА_8 дві інші кімнати площею 16,2 кв. м та 11,2 кв. м.

Відповідачі провели ремонт у квартирі, замінили замок на вхідних дверях, однак відмовилися надати позивачу ключі від квартири.

Вказані обставини стали підставою даного позову.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_10 посилався на те, що відповідачі самовільно змінили замки на дверях і на власний розсуд користуються належною йому частиною кватири, чим порушують його права власника.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до змісту частини четвертої цієї статті якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов'язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Цей спосіб пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення.

Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.

Такий спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Установивши, що внаслідок здійснення відповідачами перешкод у користуванні виділеною позивачу частиною квартири було порушене його право власності на житло, суди обґрунтовано задовольнили позов.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що факт відмови ОСОБА_4 компенсувати частину витрат на капітальний ремонт є підставою для залишення даного позову без задоволення.

Ця обставина не є предметом даного спору і не позбавляє його права користування житлом як власника.

Аргументи заявників про виселення позивача з квартири у 2010 році та неможливість спільного проживання сторін були предметом дослідження апеляційного суду, який виклав детальні мотиви їх відхилення.

Інші доводи скарги на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. І. Журавель Н. О. Антоненко В. І. Крат