Справа № 458/1192/17 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/811/317/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Львів

Справа №458/1192/17

Провадження № 22ц/811/317/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_3 та Турківської міської ради Львівської області

на рішення Турківського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Турка 19 листопада 2018 року (суддя Кріль М.Д.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до Турківської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 , Управління Державної казначейської служби України у Турківської районі Львівської області про відшкодування моральної шкоди; позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Турківської міської ради Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

13 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2001 року йому належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 682 кв.м. Вказане право власності зареєстровано Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 15 листопада 2001 року. У відповідності до ст. 30 ЗК Української PCP 1992 року, що діяв на момент спадкування ним права власності на будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності на користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено договором відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення, надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється у порядку відведення. Із прийняттям ЗК України від 25 жовтня 2001 року права на земельні ділянки, набуті раніше, зберігаються без будь-яких обмежень. Вказує, що конфігурація вказаної земельної ділянки та доїзду до будинку визначена в експлікації (складовій будівельного паспорта), погодженій районним архітектором 24 червня 2003 року. Згідно описаних документів йому надано право будувати на земельній ділянці господарську будівлю (літ.2), вбиральню та вигрібну яму (літ.8, 9). Правомірність користування ним вказаною земельною ділянкою та заїздом до будинку підтверджені рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 грудня 2005 року, яке набрало законної сили. Вказує, що суміжним власником садиби за номером АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 травня 2005 року. Згідно схеми-абрису розміщення земельних ділянок для обслуговування будівель і споруд на АДРЕСА_1 - навколо його будинку позначеного як «Будівля ЮЖ», ділянка по периметру становить 23,66x15,00x18,11x2,73x10,89x3,71x12,72 м і до його ділянки від центральної дороги наявний заїзд шириною 4 м. Заїзд розміщений між будинковолодіннями №13 ОСОБА_5 , що позначений як «Будівля ДН» та ОСОБА_3 , позначеного як «Будівля ЮЖ». Стверджує, що порушуючи його права на користування ділянкою і заїздом до будинку відповідачі на протязі тривалого часу здійснюють посягання на його власність. 28 березня 2002 року землевпорядник міської ради змінила конфігурацію його ділянки і включила йому (позивачу) у абрис ділянки власність ОСОБА_6 , мешканки АДРЕСА_3 . Стверджує, що 24 квітня 2003 року повернули йому частину успадкованої ділянки, яка була введена у схему-абрис ділянки ОСОБА_7 . Однак, 4 лютого 2004 року йому відмовили у наданні дозволу на інвентаризацію ділянки, а відповідачу ОСОБА_3 видали документи на його власність для звернення до суду. Вказує, що 28 грудня 2005 року Старосамбірський районнй суд Львівської області визнав за позивачем право власності на будинок АДРЕСА_1 , що розташована на ділянці площею 682 кв.м, згідно будівельного паспорту, виданого 20 червня 2003 року, на яку претендував ОСОБА_3 з посиланням на рішення міської ради. Землевпорядник міської ради Стефанська Г.М. продовжує змінювати конфігурацію його земельної ділянки. У схеми-абриси ділянки вводить власність суміжного користувача ОСОБА_5 , а ділянку позивача для будівництва господарських споруд включає у плани ОСОБА_3 . Крім того, 7 вересня 2012 року Стефанська Г.М. підписала протокол Держсільгоспінспекції про захоплення ним (позивачем) земельної ділянки ОСОБА_3 18 жовтня 2012 року. Зазначає, що суд визнає незаконною і скасовує постанову спеціаліста Держсільгоспінспекції. Вказує, що після успадкування ним у 2001 році житлового будинку на АДРЕСА_1 і рішення суду від 28 грудня 2005 року про визнання за ним (позивачем) права власності на будинок, що розміщений на земельній ділянці площею 682 кв.м, а також його права на користування заїздом до будинку шириною 4 метри. Відповідач ОСОБА_3 встановленою загорожею позбавив його (позивача) ділянки для будівництва господарських споруд і заїзду до будинку. На звернення позивача про будівництво і знаходження загорожі ОСОБА_3 на його ділянці та заїзді, комісія міської ради в акті від 13 лютого 2014 року безпідставно вказала про захоплення ним ділянки міської ради і свідомо не встановила факт будівництва і місцезнаходження загорожі. Міський голова 20 листопада 2015 року повідомив, що згідно державних актів від 7 серпня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельних ділянок, що є доказами посягання на ділянку позивача. Вказує, що 10 березня 2017 року судова земельно-технічна експертиза встановила, що збудована ОСОБА_3 загорожа не відповідає проекту забудови ділянки домоволодіння ОСОБА_4 і ширині заїзду, що фактично позбавило його ділянки для будівництва господарських будівель і унеможливило заїзд до будинку №15 . Міська рада протягом 16 років не вбачає порушення його прав та інтересів. Відсутність ділянки для будівництва і заїзду позбавила його можливості завезти будівельні матеріали і здійснити будівництво господарських будівель, за відсутності яких створено дискомфорт та незручності у побуті і суттєво знижується прожитковий мінімум. Наслідком намагання відповідачів позбавити його (позивача) законної ділянки і доїзду до будинку з надання іншої ділянки є створення конфліктної ситуації з сусідами, поширення недостовірної інформації серед оточуючих про самовільну газифікацію і захоплення чужої ділянки, крім реальної шкоди та втраченої вигоди, йому завдано душевних страждань, а саме: нервозності, сорому, приниження, відчаю, занепокоєння, страху, стресів, переживань, значного душевного болю, тощо. Вважає, що завдані йому моральні страждання повністю співвідносяться із заявленим розміром моральної шкоди. Просить стягнути з Турківської міської ради Львівської області і ОСОБА_3 солідарно на його користь моральну шкоду в розмірі 110 000 грн. Просить позов задовольнити

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та Турківської міської ради Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що у провадженні Турківського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа №458/1192/17 про стягнення моральної шкоди за позовом ОСОБА_4 до нього та Турківської міської ради Львівської області. В обґрунтуванні позову зазначає, що ОСОБА_4 в позові вказує на незаконність володіння ним ( ОСОБА_3 ) земельною ділянкою та на те, що він захопив земельну ділянку ОСОБА_4 , за що і вимагає стягнення моральної шкоди. Стверджує, що саме ОСОБА_4 здійснив самовільне захоплення частин його земельних ділянок, які йому належать на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки Серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 площею 380 кв.м, що підтверджується актом Турківської міської ради про самовільне захоплення земельної ділянки від 10 травня 2016 року, схемою-абрисом земельних ділянок від 14 листопада 2014 року. Зазначає, що самовільно захоплена ОСОБА_4 земельна ділянка належить йому ( ОСОБА_3 ) на праві приватної власності на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки Серії НОМЕР_1 та Серії НОМЕР_2 . Законність приватизації цих земельних ділянок та законність видачі цих державних актів встановлена рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року. Стверджує, що дії відповідача ОСОБА_4 є незаконними, оскільки він чинить перешкоди власнику земельних ділянок їх використовувати. Зазначає, що самовільним захопленням земельної ділянки йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, зумовлених неможливістю нормального обслуговування прибудинкової території та ведення сільського господарства у повному обсязі протягом тривалого часу. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 20 000 гривень. Порушення права власності полягає у свідомій поведінці ОСОБА_4 щодо захоплення належних йому ( ОСОБА_3 ) на праві власності земельних ділянок. Просить зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 , які належали йому на праві власності на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, шляхом демонтажу самовільно встановленої загорожі (металевої сітки) та звільнення самовільно зайнятих частин цих земельних ділянок; стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. за неправомірне користування земельними ділянками.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Турківської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду по 2 000 грн. з кожного.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти позову ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржують ОСОБА_3 та Турківська міська рада Львівської області.

ОСОБА_3 , на погодившись з рішенням суду просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнитии його позов, посилаючись на доводи позовної заяви.

Турківська міська рада Львівської області вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати в чатині стягнення моральної шкоди та судових витрат з Турківської міської ради та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову в позові до Турківської міської ради Львівської області. Зазначає, що рішення Турківського районного суду від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Турківської міської ради про зобов`язання до вчинення дій стосується подій, що мали місце у 2018 році, а саме порушення термінів розгляду звернення ОСОБА_4 від 1 лютого 2018 року про комісійне встановлення на місцевості заїзду шириною 3 м між його та ОСОБА_3 будинковолодінням. Позовні вимоги ОСОБА_4 з врахуванням зазначеного рішення не уточнювались. Обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не стосуються обставин, що виникли після січня 2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Турківської міської ради Львівської області належить задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Встановлено, що рішенням Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року Турківську міську раду Львівської області зобов`язано комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3 метри між будинковолодіннями № 15 ОСОБА_4 та № 15 А ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили, однак Турківською міською радою Львівської області не виконано.

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 14 травня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ТзОВ «Газ», Турківської міської ради Львівської області, з участю третіх осіб: Виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про усунення перешкод в користуванні приватною власністю залишено без розгляду згідно клопотання ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 18 червня 2015 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи Турківської міської ради Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявку у судове засідання позивача ОСОБА_3

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що невиконання Туківською міською радою Львівської області рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року та дії ОСОБА_3 , які полягають у зверненнях з позовами до суду, по яких судами постановлено ухвали про їх залишення без розгляду щодо ОСОБА_4 з причин, залежних лише від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заподіно моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі та гідності.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з врахуванням наступного.

ОСОБА_3 , подавши позовну заяву, посилається на те, що ОСОБА_4 здійснив самовільне захоплення частин його земельних ділянок, які йому належать на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки Серії НОМЕР_1 та Серії НОМЕР_2 площею 380 кв.м, що підтверджується актом Турківської міської ради Львівської області про самовільне захоплення земельної ділянки від 10 травня 2016 року, схемою-абрисом земельних ділянок від 14 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, зумовлених неможливістю нормального обслуговування ним прибудинкової території та ведення господарства у повному обсязі протягом тривалого часу.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Акти Турківської міської ради про самовільне захоплення ОСОБА_4 земельних ділянок від 17 серпня 2015 року та 10 травня 2016 року не дають можливості та підстав встановити ступінь вини ОСОБА_4 , яка є складовою при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, у матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що вказані акти стали підставними документами для встановлення уповноваженими органами незаконних дій ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

М оральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Позивач ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів про спричинення йому моральної шкоди, зокрема, що відповідачі вчинили щодо нього дії, які призвели до спричинення шкоди (зокрема, втрат, якими зумовлено прикладання позивачем додаткових зусиль для організації його життя і побуту), що знаходиться у причинному зв`язку між собою. В решті рішення щодо позову ОСОБА_4 не оскаржене і не переглядається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішенняв частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відтак, оскаржуване рішення у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не довів належними доказами під ставності своїх позовних вимог. Суд мотивовано не взяв до уваги подані цим позивачем докази, зокрема акти міської ради про самовільне захоплення ОСОБА_4 земельних ділянок.

З висновками суду першої інстанції в цій частині належить погодитися, оскільки такі відповідають встановленим обставинам по справі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача в користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1322, 40 грн. сплаченого судового збору, в користь Турківської міської ради Львівської області- 2475 грн. судового збору.

Керуючись ст. 141, ст. 367, п.1, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Турківської міської ради Львівської області задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 і стягнення із Турківської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 2000 грн. моральної шкоди з кожного, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути в користь Турківської міської ради Львівської області (, м. Турка, площа Ринок, 26) з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 2475 (дві тисячі читириста сімдесят п`ять) грн. сплаченого судового збору.

Стягнути в користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 1322,40 (одну тисячу триста двадцять дві грн. 40 коп.) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2019 року.

Головуючий

Судді