КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/7220/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов`язання сплатити невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просивзобов`язати Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» сплатити йому заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року у розмірі 47 216, 91 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від цієї простроченої суми,

зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» сплатити йому середній заробіток за період з 31 березня 2018 року по день ухвалення судового рішення та компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 березня 2018 року його було звільнено з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» з посади заступника директора представництва Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» у м. Києві на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але не виплачено всі належні йому суми заробітної плати у день звільнення, а саме: 6 469,73 грн. за лютий 2017 року, 4 377,38 грн. за березень 2017 року, 11 916,58 грн. за квітень 2017 року, 11 381,83 грн. за травень 2017 року, 13 071,29 грн. за червень 2017 року.

Також відповідно до ст. 117 КЗпП України Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» зобов`язано сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Затримка заробітної плати є вкрай зухвалою та цинічною формою приниження честі та гідності позивача, що завдало йому суттєвих моральних страждань.

Невиплата заробітної плати не дозволяла позивачу здійснювати достатню кількість запланованих поїздок для зустрічей із близькими родичами та друзями, тобто це руйнувало його життєві зв`язки та призводило до моральних страждань.

Нестача грошових коштів внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період призводила до того, що позивач не міг оплачувати деякі товари, роботи, послуги, що були потрібні для нього та для його родини, призводила до того, що він був змушений обмежити подорожі з метою відпочинку та оздоровлення, відвідування закладів громадського харчування, закладів дозвілля, тощо.

Рішенням Деснянського суду м. Києва від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» сплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітні платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року, включно, у розмірі 47 216,81 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 21 лютого 2019 року, включно, та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання сплатити заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних - відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення, то передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин ( заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва ), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що невиплата заробітної плати не дозволяла позивачу здійснювати достатню кількість запланованих поїздок для зустрічей із близькими родичами та друзями, тобто це руйнувало його життєві зв`язки та призводило до моральних страждань.

Нестача грошових коштів, внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період, призводила до того, що позивач не міг оплачувати деякі товари, роботи, послуги, що були потрібні для його та для його родини, він був змушений обмежити подорожі з метою відпочинку та оздоровлення, відвідування закладів громадського харчування, закладів дозвілля, тощо.

Моральну шкоду позивач оцінює в 20 000 грн.

Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення, а тому, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача у сумі 5 000 грн.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухвалені.

Просить рішення Деснянського суду м. Києва від 21 лютого 2019 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 21 лютого 2019 року включно та ухвалити нове судове рішення, яким звільнити Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» від відшкодування шкоди, заподіяної затримкою розрахунку при звільненні позивача.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивач з 04 січня 2012 року по 30 березня 2018 року працював в Приватному акціонерному товаристві «Рівнезавод», що підтверджується записами у трудовій книжці ( а.с. 14-15 ).

30 березня 2018 року позивача було звільнено з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» з посади заступника директора представництва Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» у м. Києві на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України ( там же ).

З листа управління Держпраці у Рівненській області від 10 грудня 2018 року вбачається, що відповідно до даних бухгалтерського обліку Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» перед позивачем рахується заборгованість із виплати заробітної плати, станом на 03 вересня 2018 року, зокрема, 6 469,73 грн. за лютий 2017 року, 4 377,38 грн. за березень 2017 року, 11 916,58 грн. за квітень 2017 року, 11 381,83 грн. за травень 2017 року, 13 071,29 грн. за червень 2017 року ( а.с. 8 ).

Рішенням Деснянського суду м. Києва від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково ( а.с. 64-72 ).

Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» сплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітні платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року включно у розмірі 47 216,81 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 21 лютого 2019 року включно та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання сплатити заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних - відмовлено ( там же ).

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням лише в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 21 лютого 2019 року включно Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» подало апеляційну скаргу, при розгляді якої, апеляційний суд вважає зазначити наступне.

Так, місцевий суд, з точки зору другої інстанції, в силу викладеного, вірно встановив, що відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, що підтверджується, зокрема, названим листом управління Держпраці у Рівненській області від 10 грудня 2018 року.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та те, що такий розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відтак, місцевий суд, з точки зору апеляційного суду, обґрунтовано прийшов до переконання до задоволення позовних вимог з приводу стягнення середнього заробітку з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 21 лютого 2019 року, включно, відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення в частині, що оскаржується апелянтом.

А тому, доводи Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про незаконність та необґрунтованість рішення в названій частині, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 1171 ЦК України, ст.ст. 14, 168 ПК України, постанови Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Доводи апелянта, про наявність боргів, відсутність фінансово-господарської діяльності, вільних коштів потягли за собою затримку у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної дороги позивачу у зв`язку з вчиненням відповідачем дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожує його ( відповідача ) цивільним правам та інтересам і ризик цієї небезпеки неможливо було усунути іншим засобами, як порушення строків розрахунку при звільненні позивача, на переконання апеляційного суду, не виключає вини Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє його ( підприємство ) від цивільно- правової відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що позивач не надав розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом не встановлено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, суд визначає зазначену суму без утримання податків й інших обов`язкових платежів, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Законність та обґрунтованість судового рішення, що не оскаржується Приватним акціонерним товариством «Рівнеазот», судом апеляційної інстанції не переглядається у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки ним ( судом ) не встановлено порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення в оскаржуваній частині апелянтом, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь держави на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України судовий збір за подачу апеляційної скарги, який було визначено та відстрочено до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі ухвалами Київського апеляційного суду від 11 квітня, 03 червня 2019 року ( а.с. 84-86, 107-109 ) в розмірі 12 157,80 ( 1 762 х 5 х 150 : 100 - 1 057,20 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов`язання сплатити невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди - без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь держави судовий збір в розмірі 12 157,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко