Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 148/1227/16-ц

провадження № 61-2918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»,
відповідач-позивач-ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 12 травня 2017 року, рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Кучевського П. В., Рибчинського В. П., від 19 липня 2017 року, ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Сала Т. Б., Оніщука В. В., від 30 жовтня 2017 року.

Встановив:

У червні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2014 року, ОСОБА_6 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду завідувача центральної лабораторії виробничого управління, згідно із наказом № 129 КА/к-п.

Роботи, які виконував ОСОБА_7 в ТОВ «Комплекс Агромарс», пов'язані з прийманням на зберігання, зберіганням, видачею та застосування в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей під звіт.

25 грудня 2014 року, відповідно до актів прийому-передачі матеріальних цінностей, відповідач отримав матеріальні цінності товариства, що підтверджується його особистим підписом.

06 серпня 2015 року, на підставі наказу № 229 «Про проведення інвентаризації та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних активів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи - завідувача, центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_6» та у зв'язку із звільненням завідувача центральної лабораторії виробничого управління відповідача, на підприємстві проведено інвентаризацію та передачу матеріальних цінностей, які рахувалися в підзвіті матеріально-відповідальною особи ОСОБА_6

За результатами протоколу засідання інвентаризаційної комісії № 523/2 по інвентаризації підзвітних відповідачу матеріальних цінностей та згідно висновку по результатам інвентаризації від 10 серпня 2015 року, виявлено недостачу матеріальних цінностей на загальну суму 32 932,68 грн.

Наказом від 10 серпня 2015 року № 115 КА/к-з відповідача звільнено за власним бажанням. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

Таким чином, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, товариство просило стягнути з відповідача збитки в розмірі 28 872,23 грн, оскільки у попередньому розрахунку не було враховано, що із заробітної плати відповідача на часткове погашення збитків з підстав визначених статтею 132 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) утримано 4 060,45 грн.

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Комплекс Агромарс» про стягнення заробітної плати, компенсації інфляційних нарахувань.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2014 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду завідувача центральної лабораторії виробничого управління, згідно наказу № 129 КА/к-п.

Наказом від 10 серпня 2015 року № 115КА/к-з він був звільнений за власним бажанням.

Також, зазначеним наказом затверджено обов'язок ТОВ «Комплекс Агромарс» виплатити ОСОБА_6 компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23 грудня 2014року до 10 серпня 2015 року.

Але йому не виплачені всі суми, що належать йому до виплат при звільненні.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з товариства на свою користь заробітну плату в сумі 10 965,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 02 березня 2017 у сумі 264 585,00 грн, 838,34 грн компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 23 грудня 2014 року до 10 серпня 2015 року, 1 991,15 грн - інфляційні нарахування. Визнати недійсним наказ від 10 серпня 2015 року № 232-2 про утримання із заробітної плати ОСОБА_6 грошових коштів.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Комплекс Агромарс» відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_6 невиплачену заробітну плату в сумі 10 965,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 02 березня 2017 в сумі 32 895,00 грн, 838,34 грн компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 23 грудня 2014 року до 10 серпня 2015 року, 1 991,15 грн - інфляційні нарахування, а всього стягнуто коштів в сумі 46 689,49 грн; в решті позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи установлено, що позивачу за зустрічним позовом на час звільнення незаконно не виплачена у повному розмірі заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Крім того, із заробітної плати роботодавцем безпідставно відраховано кошти за заподіяну товариству шкоду.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19 липня 2017 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки позивачем за зустрічним позов не доведено правомірності своїх вимог.

ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення, посилаючись на те, що при винесенні судами рішень, ними не розглянуто позовну вимогу про визнання наказу від 10 серпня 2015 року № 232-2 недійсним.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6 про винесення додаткового рішення у вказаній цивільній справі.

Ухвали судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що з рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року вбачається, що заявлені зустрічні позовні вимоги судом розглянуто у повному обсязі, частина вимог задоволена, в решті у задоволенні позовних вимог відмовлено. При винесенні рішення суд досліджував Наказ від 10 серпня 2015 року № 232-2 та давав належну йому оцінку, а тому вважається, що суд в задоволенні позову цій частині відмовив. Крім того, рішення суду в цій частині ОСОБА_6 та його адвокатом оскаржено не було, про що також зазначено в мотивувальній частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 липня 2017 року.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року матеріали касаційної скарги передані на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2018 року, серед іншого, відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року.

У лютому 2018 року ТОВ «Комплекс Агромарс» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові ухвали - без змін.

23 травня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ОСОБА_6 оскаржує ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін ухвалою апеляційного суду, якою відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Так, у пунктах 2, З частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказану пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз'яснення рішення чи відмову у роз'ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій не відносяться до переліку судових рішень, що можуть бути предметом оскарження у касаційному порядку в контексті положень статті 389 ЦПК України.

Системний аналіз положень статей 353 та 389 ЦПК України виключає їх поширювальне тлумачення, з огляду на що касаційному оскарженню підлягають лише такі судові рішення, що включені до такого переліку.

Отже, касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року підлягає закриттю.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи те, що учасники справи мають право на касаційне оскарження виключно у випадках, передбачених законом, а оскаржена постанова суду апеляційної інстанції не може бути предметом оскарження у касаційному порядку в контексті положень статті 389 ЦПК України, касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року підлягає закриттю.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ними порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення прав ОСОБА_6

В іншій частині судові рішення не оскаржуються.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ТОВ «Комплекс Агромарс» просить касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 23 грудня 2014 року ТОВ «Комплекс Агромарс» видано наказ № 129 КА/к-п про прийняття ОСОБА_6 завідувачем, на період перебування ОСОБА_8 у відпустці для догляду за дитиною до дня фактичного її виходу на роботу, центральної лабораторії виробничого управління 23 грудня 2014 року зі строком випробування 3 місяці, з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

Відповідно витягу із штатного розпису оклад завідувача лабораторії становить 4 000,00 грн.

10 серпня 2015 року наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» № 115КА/к-з ОСОБА_6 завідувача центральної лабораторії виробничого управління звільнено за власним бажанням згідно із статтею 38 КЗпП України. Наказано виплатити йому компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23 грудня 2014 року до 10 серпня 2015 року.

Звертаючись до суду із зустрічним позов ОСОБА_6 посилався на те, що ТОВ «Комплекс Агромарс» не виплатило йому при звільненні заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_6 не наведено обставин та не доведено належними доказами того, що заробітна плата за липень 2015 року йому була нарахована з порушенням діючого законодавства та Положення «Про оплату праці працівників ТОВ «Комплекс Агромарс» від 01 січня 2009 року, з яким працівника було ознайомлено належним чином при прийнятті на посаду. Також апеляційний суд посилався на те, що позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано та не доведено того, що він був незаконно позбавлений будь-яких належних (нарахованих) йому виплат, а отже факту затримки виплати позивачем також доведено не було. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Проте погодитися із висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-39цс11 роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Постановою Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 роз'ясненоправо суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Однак, в порушення вказаних норм закону судом першої інстанції та при перегляді судового рішення і апеляційним судом не встановлено розміру недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність/відсутність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, вирішити заявлені сторонами клопотання, об'єктивно дослідити вказані в зазначеній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з'ясувати, чи порушено право, за захистом якого особа звернулася до суду.

Керуючись статтями 389, 396, 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Закрити касаційне провадження у справі № 148/1227/16-ц за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення заробітної плати, компенсації інфляційних нарахувань за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року в частині ухвалення додаткового рішення.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 липня 2017 року, в частині вирішення зустрічного позову, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська