Справа № 473/1447/19
РІШЕННЯ

іменем України

"03" травня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Заблоцької М.М., представника позивача ОСОБА_5 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Трикратівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок в якому вказувала, що з 1987 року (з моменту будівництва) вона мешкає в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належав на праві власності радгоспу імені Докучаєва .

Згідно рішення виконкому Трикратівської сільської ради Вознесенського району від 22 червня 1993 року №3 позивачу передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га., призначену для обслуговування вказаного будинку. Правовстановлюючий документ на ділянку ОСОБА_3 не отримувала, право власності на землю не оформляла.

29 листопада 2006 року між СЗАТ «Актове» та ОСОБА_3 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого товариство продало, а позивач купила житловий будинок АДРЕСА_1 . Нотаріально договір сторони не оформляли та не реєстрували. Разом з тим, ОСОБА_3 повністю сплатила продавцю вартість будинку, який в подальшому був списаний з балансу товариства.

На час розгляду справи СЗАТ «Актове» припинило свою діяльність шляхом ліквідації, внаслідок чого належне (нотаріальне) оформлення договору купівлі-продажу неможливе, разом з тим позивач є добросовісним набувачем та власником спірного майна, що підтверджується договором та випискою з погосподарської книги сільської ради, а тому ОСОБА_3 на підставі ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03 травня 2019 року первісного відповідача - Трикратівську сільську раду Вознесенського району, замінено на належного - Олександрівську селищну раду Вознесенського району.

В судовому засіданні, що проводилося без особистої участі позивача ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача - Олександрівської селищної ради Вознесенського району в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі.

Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_5., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, судом встановлено, що з 25 жовтня 1985 року ОСОБА_3 зареєстрована та мешкає в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4). Вказаний житловий будинок зареєстрований на праві власності за радгоспом імені Докучаєва на підставі реєстраційного посвідчення, виданого на підставі рішення виконкому Вознесенської районної ради народних депутатів №213 від 29 листопада 1989 року (а.с. 6).

Згідно рішення виконкому Трикратівської сільської ради Вознесенського району від 22 червня 1993 року №3 позивачу передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га., призначену для обслуговування вказаного будинку (а.с. 11-12). Правовстановлюючий документ на ділянку ОСОБА_3 не отримувала, право власності на землю не оформляла.

29 листопада 2006 року між СЗАТ «Актове» та ОСОБА_3 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого товариство продало, а позивач купила житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 5). Нотаріально договір сторони не оформляли та не реєстрували. Разом з тим, ОСОБА_3 повністю сплатила продавцю вартість будинку, який в подальшому був списаний з балансу товариства (а.с. 9-10).

На час розгляду справи СЗАТ «Актове» припинило свою діяльність шляхом ліквідації (а.с. 15-17).

Аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Тобто, положення ст. 392 ЦК України підлягають застосуванню за наявності наступних підстав в сукупності:

-Особа, яка пред`являє позов про визнання права власності, на момент подання позову вже є власником майна, тобто набула його на законних підставах;

-право власності такої особи оспорюється або не визнається іншою особою, або ж власник втратив документ, який засвідчує його право власності та не має можливості його поновити.

Судом встановлено, що з 1989 року спірний будинок зареєстрований на праві власності за радгоспом імені Докучаєва. Доказів участі ОСОБА_3 у створенні цього майна матеріали справи не містять.

Доказів того, що право власності на житло перейшло від радгоспу імені Докучаєва безпосередньо до позивача або до СЗАТ «Актове» в порядку правонаступництва, за правочином або з інших підстав, матеріали справи також не містять.

Проте, згідно ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 1, 3-4 ст. 334 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 10 ст. 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону від 24 січня 2006 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута.

Продаж майна банкрута оформляється договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції Закону від 18 жовтня 2006 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що укладений 29 листопада 2006 року між СЗАТ «Актове» та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку не було нотаріально посвідчено та зареєстровано, а тому вказаний правочин є нікчемним та не створив для сторін договору жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

За встановлених обставин, позивачем не доведено факт набуття на момент розгляду справи права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Вознесенського району Миколаївської області шляхом участі в створенні цього майна, набуття за правочином чи з інших підстав, а тому підстави для застосування положень ст. 392 ЦК України відсутні.

Тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 травня 2019 року.

Суддя: О.В. Вуїв