ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6060/19 Справа № 214/4692/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 червня 2001 року він та відповідач у справі зареєстрували між собою шлюб, який був розірваний 18 листопада 2008 року. Під час шлюбу з відповідачем та проживання однією сім`єю, а саме 14 листопада 2006 року , ними було придбано за спільні сімейні кошти на ім`я відповідача, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем квартири, яка була придбана під час спільного подружнього життя з відповідачем, значиться відповідач ОСОБА_2 , що пояснюється тим, що на той час між ними були добрі сімейні стосунки і він не вимагав, щоб у договір його було внесено в якості другого покупця, не дивлячись на те, що майно було придбане ними за спільні сімейні кошти, а тому вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках. Шлюбного договору сторони не укладали. На сьогоднішній день, відповідач відмовляється у добровільному порядку розподілити спільне майно, а саме спірну квартиру.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 69,47 кв.м., житловою площею: 48,00 кв.м., спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 , право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири, придбану за договором купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року та зареєстровану на ім`я відповідача - ОСОБА_2 .

У березні 2017 року ОСОБА_2 також звернулася до суду з вищезазначеним зустрічним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона 02 червня 2001 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу дітей не мають. За час шлюбу вона, взявши гроші у борг, за договором купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року, придбала квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки її колишній чоловік на той час працював дільничним інспектором міліції та мав дуже незначну зарплатню, вони домовились, що вона сама, своїми власними коштами та на свій розсуд, сплачує за квартиру, а він не має на неї жодних претензій. На час розлучення ОСОБА_1 визнавав за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру. Про це свідчить відсутність позову про розподіл майна від часу розлучення та до цього часу.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі з 02 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18 листопада 2008 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області був розірваний.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 23852 грн.

Згідно витягу про реєстрацію права власності від 21 листопада 2006 року, 21 листопада 2006 року зазначена квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 у КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності.

Згідно копії розписки від 14 листопада 2006 року, суд встановив, що ОСОБА_2 для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , взяла у борг 24000 грн. у ОСОБА_5 . Зазначені обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_2 , показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Згідно копії розписки, датованої 08 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 повернула ОСОБА_5 24000 грн., які були передані ним ОСОБА_2 за розпискою від 14 листопада 2006 року. Вказану грошову суму ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 08 жовтня 2016 року. Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5 .

Згідно заяви ОСОБА_1 , поданої 14 листопада 2006 року приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., останній не заперечує щоб його дружина ОСОБА_2 придбала за ціну та на умовах на її розсуд нерухомість, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Матеріальних та моральних претензій стосовно придбання вищевказаної нерухомості, до його дружини ОСОБА_2 не має та в майбутньому мати не буде. При цьому підтвердив, що діє добровільно, без будь-якого примусу і повністю усвідомлює зміст та юридичне значення укладання даного договору. Зміст ст. ст. 61,65 СК України йому нотаріусом роз`яснено.

Згідно довідки, з березня 2011 року за адресою по АДРЕСА_1 , щомісячно утримуються із заробітної плати ОСОБА_2 комунальні платежі в повному обсязі по теперішній час.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись вищенаведеними обставинами та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", правовою позицією Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, посилався на те, що спірну квартиру позивач придбала за особисті кошти, а тому суд прийшов до висновку, що вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України.

Враховуючи задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первинного та зустрічного позову, з огляду на таке.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки спірну квартиру вона придбала за особисті кошти. При цьому суд посилався на показання свідків, допитаних в судовому засіданні за заявою ОСОБА_2 та на наявність розписки від 14 листопада 2006 року з її боку на ім`я ОСОБА_5 , з яким у неї були позашлюбні стосунки, про отримання у борг коштів в розмірі 24000 грн. на придбання спірної квартири. При цьому борг в подальшому вона повернула 08 жовтня 2016 року згідно розписки за власні кошти, а ОСОБА_1 не приймав участі ні в погашенні боргу, ні в утриманні квартири.

З такими висновками суду колегія не погоджується з наступних підстав.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

На думку колегії матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що квартира, яка була придбана сторонами в період шлюбу та зареєстрована на ОСОБА_2 , була придбана за її особисті кошти. Розписка від 14 листопада 2006 року не може бути в даному випадку покладена в основу рішення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, оригінали розписок про надання боргу та його повернення до суду першої інстанції надано не було, а дата отримання боргу та його повернення мають розбіжності(отримано борг 14.11.2006 року, а повернуто 08.10.2006 року(а.с.61,62). Відповідачем за первинним позовом дана обставина спростована не була і достовірність даного доказу викликає сумнів у колегії суддів.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_2 ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надала. Водночас рішення суду не може грунтуватися на припущеннях або лише на свідченнях свідків.

За таких обставин колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апелянта в цій частині та вважає за необхідне рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю за недоведеністю.

З огляду на викладене колегія суддів не може, відповідно, погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із задоволенням зустрічного позову.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач наполягала на застосуванні позовної давності та просила залишити позов ОСОБА_1 без задоволення у зв`язку із пропуском трирічного строку позовної давності( а.с.74,75).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статтею 72 СК України також передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності є заява відповідача, а саме ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій просить застосувати позовну давність до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог і відмовити йому у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом позовної давності за даними вимогами.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 100 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України)».

У зв`язку з цим для правильного обчислення строку позовної давності дуже важливим є визначення його початкового моменту.

Згідно із ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у ОСОБА_1 перебіг строку позовної давності розпочався 18 листопада 2008 року - у день розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки сторони перестали проживати однією родиною у листопаді 2008 року, тоді як ОСОБА_1 звернувся із позовом тільки у серпні 2016 року, за спливом 8 років.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання про поновлення трирічного строку позовної давності з обґрунтуванням поважності такого пропуску ОСОБА_1 до суду не надано, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити саме у зв`язку із пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки ні в суді першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції він не надав належних та допустимих доказів на поважність причин пропуску позовної давності звернення до суду.

Суд першої інстанції не звернув на вищевказане уваги та ухвалив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав, не застосовуючи ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він мешкав з ОСОБА_2 до 01.06.2016 року, посилаючись на розписку, складеною власноруч ОСОБА_2 .

Однак, колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи апелянта, оскільки вимог про визнання факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 не заявляв, як і не надав належних доказів, які б підтвердили такий факт.

Крім того, вказана розписка не є належним підтвердженням спільного проживання сторін та ведення спільного сумісного господарства.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні як первинних так і зустрічних позовних вимог.

А тому, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова