Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 333/5399/17

провадження № 61-3636св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Запорізького апеляційного суду від 09 січня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Дашковської А. В., Бєлки В. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 19 листопада 2015 року між сторонами укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_6. Після звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_5 за відсутності ОСОБА_4 вдома, забрав неповнолітнього ОСОБА_6 та переїхав жити до своїх батьків та забороняє ОСОБА_4 спілкуватись з дитиною. ОСОБА_4 має всі необхідні умови для утримання, забезпечення неповнолітнього сина та бажає виховувати його та піклуватись про нього.

ОСОБА_4 просила визначити місцем проживання неповнолітнього

ОСОБА_6 разом з нею та стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, третя особа ? орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 мотивовано тим, що 19 листопада

2015 року між сторонами укладено шлюб. 02 червня 2006 оку у сторін народився син - ОСОБА_6. Сімейне життя з ОСОБА_4 виявилось невдалим. Фактичні шлюбні відносини між сторонами у справі припинились з 2015 року. До 11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали разом. Спільне проживання стало неможливим через постійні сварки. Тому, 11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 разом із неповнолітнім сином переїхали на постійне місце проживання в квартиру за місцем реєстрації ОСОБА_5, де також проживають його батьки. Неповнолітній син, зі слів позивача, має до останнього особисту прихильність.

ОСОБА_5 просив суд визначити місцем проживання неповнолітнього

ОСОБА_6 разом з ним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня

2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 разом з матір'ю - ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13 вересня 2017 року.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць піддано негайному обов'язковому виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 640,00 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, місцевий суд виходив із того, що судом не встановлено виняткових обставин, на підставі яких малолітній ОСОБА_6 повинен бути розлучений з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня

2018 року скасовано та прийнято нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини, - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визначення місця проживання малолітньої дитини, - задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі

960.00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із наявності підстав для визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_5, що відповідає найбільшим інтересам дитини.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

14 лютого 2019 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 09 січня 2019 рок та залишити в силі рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня

2018 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про здійснення прав дітей. Апеляційний суд мав в своїй постанові навести мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність взяти за основу саме думку дитини щодо бажання проживати разом з батьком та надати їй перевагу.

Проживання неповнолітнього ОСОБА_6 разом з батьком не відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки таке проживання негативно впливає на спілкування дитини з матір'ю, так як батько дитини його налаштовує проти неї.

Визначення місця проживання дитини разом з батьком у даній справі призводить до абсолютного обмеження спілкування матері з сином, зважаючи на постійний вплив на думку дитини батька, налаштовування дитини проти матері, залякування.

Доводи інших учасників справи:

11 квітня 2019 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду

від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

09 квітня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

10 квітня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,

№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Великою Палато Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня

2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини

від 20 листопада 1989 року.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Під час судового розгляду в апеляційному суді, неповнолітній ОСОБА_6 виявив особисте бажання проживати саме з батьком ОСОБА_5, та пояснив суду, що йому відомо про те, що батьки розлучені. З батьком він проживає близько року та виявив бажання піти з ним, коли батько збирав речі. На запитання суду з ким він хоче проживати, дитина відповіла, що хоче проживати з батьком, оскільки батько завжди про нього піклується, готує йому їжу, допомагав готуватися до школи та вчить з ним уроки. Крім того, коли він пішов до школи, саме батько проводжав його до школи. Малолітній ОСОБА_6 пояснив суду, що мати завжди була зайнята, залишала його з батьком та їхала по своїм справам. Він навчається в школі, яка знаходиться неподалік від будинку де він проживає разом з батьком, дідусем та бабусею. Малолітній ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що на протязі часу якого він проживає з батьком, мати жодного разу не телефонувала, хоча він має власний мобільний телефон.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, враховуючи особисті пояснення неповнолітнього ОСОБА_6, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для визначення місця проживання дитини разом з батьком, оскільки дитина останні два роки проживає разом з батьком, відвідує школу, яка знаходиться поряд.

При цьому судом враховано висновок комісії районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування від 04 червня 2018 року № 1104/01-37/05 про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Вказаний висновок, складений за наслідками засідання комісії щодо роз'яснення спору про визначення місця проживання ОСОБА_6, при спілкуванні з дитино, яке відбувалось в присутності батьків, неповнолітній повідомив, що любить обох батьків, але виявив бажання проживати разом з батьком - ОСОБА_5

Судом апеляційної інстанції враховано статтю 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 1991 року, зміст якої визначає, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 09 січня

2019 рок - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська