Провадження №22-ц/812/1195/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/8526/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 квітня 2019 року під головуванням судді Щербини С.В. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Як вказав заявник, його батько - ОСОБА_2 , та дідусь - ОСОБА_3 - були німцями за національністю.

Посилаючись на те, що він має намір виїхати на постійне місце проживання до Німеччини, а для цього необхідно надати докази належності до німецької національності, ОСОБА_1 просив встановити факт, що він за національністю є німцем.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення його заяви. Вказував, що суд безпідставно посилався на те, що заявником не зазначено для яких цілей необхідно встановлення факту, між тим ці обставини були ним викладені у заяві. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту, що за національністю він є німцем, відповідно до приписів законодавства Федеративної Республіки Німеччина надасть можливість отримати громадянство цієї країни у спрощеному порядку. Також ОСОБА_1 зазначає про доведеність належними, допустимими та беззаперечними доказами факт свого німецького походження. Крім того, на думку апелянта, висновок суду про необґрунтованість його заяви, суперечить роз`ясненням, викладеним у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Так, виходячи з конституційного положення про здійснення правосуддя виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Коваль В.І. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причину неявки не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджуються матеріалами справи, що згідно повторному свідоцтву про народження ОСОБА_1 , виданого 02.11.1993 року міським відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис №3743 від 27.09.1969 року, та копії цього актового запису батьками заявника записані: батько - ОСОБА_2 , національність - німець, мати - ОСОБА_4 , національність - українка (а.с. 5, 25).

Згідно свідоцтва про народження батька заявника - ОСОБА_2 , виданого 08.10.1937 року міським ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис № 1204 від 31.03.1937 року, вбачається, що його батьками записані: батько - ОСОБА_3 , національність - німець, мати - ОСОБА_5 , національність - росіянка (а.с. 5).

При вирішенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Чинним законодавством України не передбачено зазначення у паспорті національності особи, яка одержує паспорт, не передбачено такого і в усіх інших документах, що посвідчує особу громадянина. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону "Про національні меншини в Україні". Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою.

Враховуючи викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 дійшла висновку, що у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неможливості встановлення в судовому порядку факту належності особи до певної національності, але помилився щодо вчинення необхідної процесуальної дії, зазначивши про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 у зв`язку з її необґрунтованістю замість закриття провадження у справі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 у зв`язку із доведеністю цього факту та наявністю юридичних наслідків його встановлення, що надасть заявнику можливість відповідно до приписів законодавства Федеративної Республіки Німеччина отримати громадянство цієї країни у спрощеному порядку.

Так, відповідно до статті 11 Закону України "Про національні меншини в Україні" та статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин саме ОСОБА_1 вирішує яку він обирає національність - батька, який за національністю німець, або матері, яка за національністю українка. А тому встановлення належності заявника до певної національності судовим рішенням створювало б перешкоду вільному обранню заявником національності, оскільки поставила б таке обрання у залежність від рішення державного органу.

За такого також не можна вважати обґрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що висновок суду про неможливість встановлення в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України факту належності особи до певної національності суперечить статті 124 Конституції України.

Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За такого, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі за даною заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 381-382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 квітня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2019 року.