Справа № 163/2241/18 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/495/19 Категорія: 26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_3 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обгрунтований тим, що 27.09.2016 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір, який складають анкета-заява відповідача, Умови та Правила надання банківських послуг, а також тарифи банку. Позивач також зазначив, що ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та своїм підписом у заяві підтвердив поінформованість з умовами кредитування. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 21.10.2018 року виникла заборгованість на загальну суму 48469,01 гривень, з яких: 24006,52 грн тіло кредиту, 8237,37 грн - відсотки, 13440,88 грн - пеня, 500 грн штраф (фіксована частина), 2284,24 грн штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 в свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 48469,01 грн та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року в даній справі у позові АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Із матеріалів справи убачається, що 27 вересня 2016 року між ОСОБА_1 товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.7).

На підтвердження укладення кредитного договору позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав підписану сторонами анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 27.09.2016 року, розрахунок заборгованості за кредитним договором, витяг з тарифів обслуговування кредитних карток та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Як убачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних щодо суми кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, а також інформації про розмір відсотків і пені та порядок їх нарахування. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише прізвище, адресу, особисті дані відповідача та згоду з тим, що заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг (а. с.7).

У матеріалах справи міститься витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані (а. с. 9-23).

При цьому позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови і Правила надання банківських послуг саме в такій редакції, яка існувала на час підписання анкети-заяви, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, до матеріалів позовної заяви позивачем приєднано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які є складовою частиною договору, однак, банком а ні в позовній заяві, а ні в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не зазначено, якого саме виду кредитну картку отримав відповідач та на яких умовах (а. с. 8).

На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках, пені та штрафах банк надав суду розрахунок заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 8237,37 грн, по пені 13440,88 грн, по штрафах 2784,24 грн (а. с. 5- 6). Проте позивачем не вказано, за який період ця заборгованість утворилась.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Належних і допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, до суду першої інстанції не подав.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги нові докази, які банк надав разом із апеляційною скаргою на судове рішення, а саме: копії виписки по рахунку відповідача ОСОБА_2, оскільки відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. При цьому позивач не довів, що неподання до суду першої інстанції виписки по рахунку відповідача було зумовлено поважними причинами. Крім того, надані банком виписки по рахунках боржника містять відомості лише про рух коштів, однак, у якому порядку здійснювалось зарахування цих коштів та чим керувався банк при їх зарахуванні, доказів та пояснень банком не надано.

Сума наданого відповідачу кредитного ліміту та його використання наданим банком розрахунком не підтверджена. Судом першої інстанції зроблений обгрунтований висновок щодо суперечності розрахунку щодо суми заборгованості з наведенням конкретних фактів і цей висновок не спростований позивачем в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не довів наявності у відповідача заборгованості в розмірі 48 469,01 грн і не надав належних та допустимих доказів на її підтвердження.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді