Справа № 483/825/18 Суддя суду першої інстанції Казанлі Л.І.
Провадження № 22-ц/812/503/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.

за участю прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника позивача - Михайленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Казанлі Л.І., в залі судового засідання в м. Очаків, повний текст якого складений 08 січня 2019 року, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Очаківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2018 року Миколаївська місцева прокуратура № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) звернулася до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 було виявлено порушення інтересів держави під час прийняття Очаківською районною державною адміністрацією Миколаївської області розпорядження щодо передачі земельних ділянок за межами населеного пункту Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Так, на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 388 від 3 жовтня 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інш. були затверджені проекти землеустрою та передані кожному у власність земельні ділянки площею по 0.0700 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

20 жовтня 2008 року зазначені особи отримали державні акти на право власності на передані їм земельні ділянки.

Передача зазначених земельних ділянок у приватну власність відповідачів, на думку прокурора, була проведена з порушенням вимог водного та земельного законодавства, оскільки спірні земельні ділянки розташовані в законодавчо визначеній межі прибережних захисних смуг, їх передача для індивідуального дачного будівництва не передбачена, а крім того земельні ділянки розташовані у рекреаційній зоні. За таких обставин ці ділянки не можуть передаватися у приватну власність.

11 серпня 2010 року ОСОБА_1 , а 17 травня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу передали ОСОБА_4 зазначені земельні ділянки і останньою було отримано правовстановлюючі документи та зареєстровано право власності.

Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 388 від 03 жовтня 2008 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказаних земельних ділянок, визнати недійсними видані останнім державні акти на право власності на земельні ділянки, а також з підстав, визначених ч. 1 ст. 388 ЦК України, витребувати їх у нового власника цієї землі ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої заявив представник ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор в силу наданих йому законом повноважень, передбачених Законом України «Про прокуратуру» та наказом Генеральної прокуратури України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 07 листопада 2012 року № 3гн, мав знати про факт набуття відповідачами права власності на земельні ділянки на підставі розпорядження Очаківської РДА, а тому дійшов висновку, що і для прокурора, і для Миколаївської обласної державної адміністрації перебіг позовної давності щодо вимог про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння розпочався з 03 жовтня 2008 року, а позов подано прокурором лише 14 грудня 2017 року, тобто за межами трирічного строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого суду, заступник прокурора Миколаївської області оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог ст. 265 ЦПК України, оскаржене рішення не містить чітких висновків щодо обґрунтованості позову прокурора, а в ньому лише зроблено висновок щодо вимог про витребування спірних земельних ділянок від набувача. При цьому відсутній висновок щодо вимог прокурора в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного розпорядження Очаківської РДА та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Також суд визначив початок позовної давності лише для вимоги про витребування майна, в той час, як вказана вимога відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України є лише похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Очаківської РДА щодо надання у власність спірних земельних ділянок, а отже сплив позовної давності щодо неї не має наслідком відмову у задоволенні всіх вимог прокурора з цих підстав.

Крім того, не було враховано судом, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА, суд повинен був з`ясувати, коли саме зазначений орган виконавчої влади, а не прокурор, довідався або міг довідатися про порушення його права, тобто, коли почався перебіг позовної давності.

Між тим, місцевим судом безпідставно не взято до уваги доказ наявний в матеріалах справи, а саме лист позивача № 158/0/05/-47/3-18 від 15 січня 2018 року, з якого вбачається, що останньому не було відомо про прийняття Очаківською РДА розпорядження № 388 від 03 жовтня 2008 року та передачу земельних ділянок прибережної захисної смуги в приватну власність.

Інших доказів щодо моменту обізнаності позивача з порушенням його прав матеріалами справи не містять.

Отже, держава в особі Миколаївської ОДА як власник спірних земельних ділянок не мала об`єктивної можливості дізнатися про порушення законодавства під час прийняття оскарженого рішення до виявлення цього факту органами прокуратури та повідомлення про них останньої.

Зокрема, про допущені Очаківською РДА порушення при розпорядженні землями водного фонду прокурору стало відомо лише в січні 2015 року в ході вивчення публічної кадастрової карти. У зв`язку з цим, 17 січня 2015 року, внесені відомості до ЄРДР та розпочато розслідування кримінального провадження. Лише в рамках вказаного провадження було витребувано та ретельно досліджено всю землевпорядну документацію, на підставі якої громадянам відведено у приватну власність спірні земельні ділянки, а тому початок перебігу позовної давності слід рахувати з часу повідомлення органами прокуратури Миколаївської області Миколаївської ОДА про виявлені порушення земельного законодавства при прийнятті спірного розпорядження - з січня 2018 року, а не з дати їх прийняття.

Більш того, посилання суду на повноваження прокурора, визначені Законом України «Про прокуратуру» та наказом Генерального прокурора України щодо проведення перевірок законності правових актів органів влади та місцевого самоврядування, жодним чином не впливають на можливість виявити факт незаконного надання у власність спірних земельних ділянок.

Так, ст.ст. 4,19 Закону України «Про прокуратуру» (чинного на час виникнення спірних відносин), на які суд посилається в обґрунтування висновку про пропуск прокурором позовної давності, визначають завдання прокурорського нагляду за додержанням законів та предмет нагляду за додержанням і застосуванням законів. Вказані норми права не містять обов`язку проведення перевірки всіх актів прийнятих будь- якими органами. Напроти, ч. 2 ст. 19 цього закону визначено, що перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю.

Посилання суду на наказ Генерального прокурора України від 07 листопада 2012 року взагалі є безпідставним, оскільки він почав діяти більш ніж через п`ять років після виникнення спірних правовідносин, а отже його вимоги не можуть бути до них застосовані.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 , доводи апеляційної скарги не визнав, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву обґрунтовував тим, що визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися сама держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор.

Держава як учасник цивільних відносин (в особі уповноваженого органу) та як власник зобов`язана знати про стан своїх майнових прав, а бездіяльність чи недбалість уповноваженого державою органу (в інтересах якого звернувся прокурор) не може бути підставою для висновку що держава не могла довідатись про порушення її права.

У відзиві на апеляційну скаргу другий представник відповідача ОСОБА_4 . - ОСОБА_5 також не визнав її доводи, зазначав що оскаржене рішення по суті є правильним, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Твердження скаржника про те, що держава в особі Миколаївської ОДА, як власник спірних земельних ділянок, не мала об`єктивної можливості дізнатись про порушення законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення до виявлення цього факту органами прокуратури, необґрунтоване і спростовується матеріалами справи.

Інші учасники справи правом надати відзив на апеляційну скаргу прокурора у порядку ст. 367 ЦПК України не скористались.

Відповідачі та їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Як було встановлено апеляційним судом відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 викликалися в судове засіданні шляхом надсилання судових повісток поштою за зареєстрованим їх місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідач ОСОБА_4 та її представники в судове засідання, призначене на 11 квітня 2019 року не з`явилися, останні надіслали до апеляційного суду заяви про відкладення справи у зв`язку з раптовою хворобою, не надавши суду будь-яких документів щодо такої хвороби.

Розгляд справи було відкладено на 06 травня 2019 року на 09 год. На зазначену дату відповідач ОСОБА_4 та її представники вдруге не з`явилися, при цьому на адресу суду відповідач та її представник ОСОБА_5 надіслали заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю відповідачем приймати участь у розгляді справи за станом її здоров`я, не підтвердивши зазначені обставини відповідними документами. За таких обставин колегія суддів визнала причини неявки цих учасників справи неповажними та допустила розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 388 від 03 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян (44 особи), у тому числі й відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

На підставі вказаного розпорядження відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20 жовтня 2008 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0.0700 га кожний за цільовим призначенням - індивідуальне дачне будівництво, розташовані в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується копіями цих державних актів.

11 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та останньою 25 жовтня 2010 року отримано відповідний державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Крім того, 17 травня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали відповідачці ОСОБА_4 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_1 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, після чого остання зареєструвала за

собою право власності на ці ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

За даними висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 18 вересня 2008 року № 01-04/5447-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,25 га, в тому числі спірних земельних ділянок, вказані земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги за межами населеного пункту в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, на час передачі у власність громадянам перебували у державній власності та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення - пасовищ .

Ці обставини підтверджуються й висновком відділу земельних ресурсів у Очаківському районі Миколаївської області від 11 червня 2008 року № 548/01-12, в якому зазначалося обмеження по використанню виділених земельних ділянок, як таких, що розташовані в прибережній захисній смузі.

За даними відділу в Очаківському районі Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області спірні земельні ділянки перебувають за межами населеного пункту с. Чорноморка.

Зі змісту відповіді Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 15 січня 2018 року, наданої на запит прокуратури, за проектом планування забудови Очаківського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 113 спірні земельні ділянки знаходяться в зоні рекреації, де передбачалось розміщення санаторіїв, установ відпочинку та туризму, піонертаборів, місць тимчасового відпочинку, заказників та причалів.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Між тим в рішенні суду першої інстанції містяться суперечливі висновки щодо порушеного права позивача.

Так, суд першої інстанції, встановивши, що земельні ділянки були передані у власність відповідачів протиправно, при цьому не навів жодних однозначних висновків щодо наявності чи відсутності порушеного права позивача, в якості підстави для відмови в задоволенні позову зазначив сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, тільки щодо вимог про витребування земельних ділянок у відповідача ОСОБА_4 За таких обставин дійти висновків про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності щодо заявлених позовних вимог неможливо.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності починається з часу, коли Очаківська РДА здійснила незаконну передачу земель, а не з часу, коли особа, право якої порушено та в інтересах якої подано позов, дізналася про таке порушення, - є помилковим.

Крім того, неналежне повідомлення відповідачів про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції та не з`ясування районним судом їх місця реєстрації стали підставою для перевірки їх місця знаходження судом апеляційної інстанції.

Так, судом апеляційної інстанції було з`ясовано, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до актового запису про смерть № 119 від 03 травня 2017 року помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто прокурор звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, який на час звернення прокурора до суду вже помер, що виключало можливість відкриття провадження у справі за позовними вимогами до цього відповідача.

Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Так норми ст. 55 ЦПК України визначають порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.

Отже ЦПК Ураїни визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку ст. 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

За такого, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог ст. 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною по справі, а тому провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Така правова позиція з приводу необхідності закриття провадження у справах за позовами, які пред`явленні до осіб, що померли на момент пред`явлення позовів, висловлена Верховним Судом у постановах від 16.05.2018 року, у справі №183/4229/14-ц, 07.03.2018 року у справі №320/13096/13-ц, 14.02.2018 року у справі №310/10284/15 та 16.01.2018 року у справі №654/3928/15.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене та оскільки суд першої інстанції, не встановив обставин, необхідних для правильного вирішення справи, не з`ясував та не перевірив, чи порушені права позивача, які б підлягали захисту та з якого моменту позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. При цьому в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року № 388 щодо затвердження проекту землеустрою та надання йому у власність земельної ділянки площею 0.07 га та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20 жовтня 2008 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. В іншій частині позовних вимог слід ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування передбачені ст. 122 ЗК України.

Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Частиною 5 цієї статті врегульовано, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку є підставою відмови у наданні такого дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

За ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст. 83, 84 цього Кодексу.

Як встановлено земельні ділянки, що передавалися у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходиться в межах прибережної захисної смуги. Ці обставини відповідачі не заперечували та відповідними доказами, наданими за правилами ст.ст. 76-80 ЦПК України, не спростовували.

Відсутність проекту землеустрою не змінює правового статусу такої смуги та її ширини, оскільки її визначено законом.

Наведеними нормами земельного та водного законодавства передбачено, що землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть передаватися лише у користування та для спеціально визначених цілей.

Отже діюче законодавство не передбачає правових підстав для передачі земель прибережних смуг у приватну власність.

Таким чином, Очаківською РДА при видачі оспорюваного розпорядження в частині надання у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельних ділянок, розташованих в межах прибережної захисної смуги уздовж моря, для індивідуального дачного будівництва були порушені норми земельного та водного законодавства. Такі порушення законодавства є підставою для визнання незаконним та скасування зазначеного розпорядження Очаківської районної державної адміністрації в цій частині.

Також згідно із ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Оскільки правові підстави виникнення права власності на спірну земельну ділянку суперечать вимогам актів цивільного законодавства та порушують права та інтереси держави, то відповідно до наведених підстав недійсності угод, то Державні акти на право власності на землю, видані на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , слід визнати недійсними.

Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, як шляхом визнання угоди недійсною так і шляхом застосування інших, передбачених законом, способів.

Перелік способів захисту права наведений у ст. 16 ЦК України.

Цією ж статтею передбачено, що суд може захистити право і іншим способом, що встановлений законом.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено витребування майна власником від набувача, який набув його безоплатно у особи, яка не мала права на відчуження.

Як встановлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у власність спірні земельні ділянки з порушенням норм земельного та водного законодавства та відчужили їх ОСОБА_4 у зв`язку з чим це майно вибуло із володіння держави поза її волею. За такого порушене право державної власності на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 215, ч.1, ст. 388 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання незаконним розпорядження вказаного органу виконавчої влади, визнання недійсними державних актів на право власності на землю і витребування спірних земельних ділянок у власність держави.

Доводи представника відповідача ОСОБА_4 про те, що остання є добросовісним набувачем, оскільки придбала земельні ділянки у власників на законній підставі за відплатними договорами, а тому відсутні підстави для їх витребування не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_4 . критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України, зокрема ст.ст. 13, 14, визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

З огляду на наведене, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідачі, зокрема ОСОБА_4 , не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц.

Натомість вимога прокурора в частині витребування у ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0.07 га за кадастровим номером НОМЕР_1 , що була передана у власність ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає, оскільки провадження у справі в частині позовних вимог щодо незаконності та скасування розпорядження Очаківської РДА в частині передачі у власність цієї земельної ділянки та визнання недійсним правовстановлюючого документа на право власності на землю на ім`я ОСОБА_1 підлягає закриттю, а зазначена вимога є похідної від таких вимог.

Щодо обґрунтування прокурором позовних вимог знаходженням спірних земельних ділянок на час їх передачі у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в зоні рекреації, то колегія суддів дійшла до переконання, що прокурором не надано достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що зазначені земельні ділянки належать до земель, що використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (ст. 50 ЗК України). Посилання на підтвердження таких обставин тільки на зміст інформаційного листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 15 січня 2018 року за відсутністю будь-яких інших письмових доказів, на думку колегії суддів, є недостатнім доказом належності спірних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення.

Не погоджується колегія суддів з доводами заяви представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5. про те, що прокурор і позивач пропустили загальний строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами, оскільки перебіг такого строку, на думку представника відповідача, починається з 03 жовтня 2008 року. На думку представника відповідача Миколаївська ОДА мала повноваження та могла своєчасно виявити вказані порушення.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим ст. 56 ЦПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція зазначена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц.

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, а отже можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави 21 січня 2018 року, зазначивши про порушення земельного законодавства та водного законодавства з боку відповідачів.

Про наявні порушення земельного та водного законодавства при передачі спірних земельних ділянок прокурор дізнався в січня 2015 року та 12 січня 2015 року звернувся до Миколаївської ОДА щодо обізнаності про виявлені порушення закону.

На своє звернення 15 січня 2018 року прокурор отримав відповідь, що про зазначені порушення при передачі спірних земельних ділянок Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо тільки після повідомлення по факту таких порушень прокурором.

Представник позивача при розгляді справи в апеляційному суді підтвердив, що про вказані порушення вимог законодавства при передачі спірних земельних ділянок Миколаївська ОДА дізналася з інформаційного листа прокурора, на який надала відповідь 15 січня 2018 року, а отже саме з цієї дати стала обізнаною про порушення своїх прав та законних інтересів.

На підтвердження цього прокурором надано витяг з реєстру досудових розслідувань про внесення даних про виявлені факти зловживання посадовими особами Очаківської райдержадміністрації при передачі земель у власність громадян та зазначені копії інформаційних листів.

Між тим, ні відповідач ОСОБА_4 , ні її представник будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів щодо обізнаності Миколаївської ОДА про зазначені порушення з 03 жовтня 2008 року суду не надали.

За такого, колегія суддів вважає, що позовна давність повинна обчислюватися з 15 січня 2018 року, з часу коли Миколаївська ОДА довідалася про порушення її прав на земельні ділянки, що розташовані у прибережній захисній смузі. Отже прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА в межах загальної позовної давності, а тому заява представника відповідача ОСОБА_4 про застосування до спірних правовідносин позовної давності задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене, відповідно до приписів ст.ст. 376, 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі щодо вимог до відповідача ОСОБА_1 та з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову прокурора в іншій частині вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_1 Прокуратурі Миколаївської області підлягає поверненню частина сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору у розмірі 2 643 грн.

Згідно до приписів ч.13 ст. 141 ЦПК України між сторонами підлягають перерозподілу судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги, щодо частини позовних вимог, що розглянута судом, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З Очаківської РДА, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Прокуратури Миколаївської області підлягає стягненню з кожного по 3 303 грн. 75 коп. судових витрат.

Водночас розподіл судових витрат між сторонами щодо сплати судового збору за подання прокурором позову до суду першої інстанції не може бути проведено, оскільки матеріали справи не містять доказів про його сплату.

Керуючись ст. ст. 376, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В частині позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року № 388 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20 жовтня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 26 на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0.07 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, провадження у справі закрити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, місцезнаходження якої Миколаївська область м. Очаків вул. Соборна, 7-а, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04056531, від 03 жовтня 2018 року № 388 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельної ділянки кожній площею по 0.07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 20 жовтня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03 на право власності ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , на земельну ділянку площею 0.07 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 20 жовтня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04 на право власності ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_6 , на земельну ділянку площею 0.07 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Витребувати у ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації місцезнаходження якої м Миколаїв вул. Адміральська, 22, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00022579, земельні ділянки площею 0.07 га кожна з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_1 , що розташовані в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

В задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_4 , у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельною ділянки площею 0.07 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, відмовити.

Стягнути з Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, місцезнаходження якої Миколаївська область м. Очаків вул. Соборна, 7-а, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04056531, ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_6 , ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , на користь Прокуратури Миколаївської області місцезнаходження якої м. Миколаїв вул. Нікольська, 73, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02910048, з кожного по 3 303 грн. 75 коп. судового збору.

Повернути Прокуратурі Миколаївської області, місцезнаходження якої м. Миколаїв вул. Нікольська, 73, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02910048 частину сплаченого судового збору у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. згідно платіжного доручення № 253 від 27 лютого 2019 року на рахунок № 0007, отримувач - УК у місті Миколаїв/м. Миколаїв/22030101/, код банку отримувача 899998, код отримувача -37992781.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 08 травня 2019 року.