ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/553/19 Справа № 211/2682/16 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 Володяєвич

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_1 Араміса Володяєвича та його представника ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року, яке постановлено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 рокуОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу ОСОБА_4, з позовом про визнання заповіту не дійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що 30.03.2012 року, у віці 87 років, померла ОСОБА_5 За чотири роки до смерті, 28.09.2008 року, він, за договором купівлі продажу, купив у ОСОБА_5 квартиру по вул. Сахарова 9/45. Після її смерті він дізнався, що ОСОБА_5 24 березня 2012 року склала заповіт та все належне їй майно та заповіла його ОСОБА_2, відповідачу по справі. Позивач вказує, що на час укладання заповіту ОСОБА_6 була психічно хворою особою, не керувала своїми діями та не могла розуміти значення своїх дій. В період з 2010 року по момент смерті вона скаржилася на тяжкий стан здоровя, психічні розлади, занепадом психічної та фізичної діяльності . Останній раз він спілкувався з нею 29.02.2012 року по телефону і у нього склалося враження, що вона психічно хвора. Посилаючись на ст. 225 ч 1 ЦК України вважає, що оскаржувний заповіт складено особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними через стан здоровя.

За таких обставин, позивач просив суд поновити йому строк звернення з даним позовом до суду та визнати недійсним заповіт від 24.03.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яким вона заповіла все належне їй майно ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 860.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач та його представник ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки на час укладання заповіту ОСОБА_6 була психічно хворою особою, не керувала своїми діями та не могла розуміти значення своїх дій. Зауважує на тому, що заповіт був складений за 6 днів до смерті ОСОБА_6 та посвідчений в присутності відповідача та його батьків, що в розумінні п.3 ч.4 ст. 1253 ЦК України, є порушенням таємниці заповіту.

Зауважує на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовляв у допиті третьої особи-приватного нотаріуса ОСОБА_4, який на думку позивача та його представника, належним чином не переконався в тому, що ОСОБА_6 під час складання заповіту усвідомлювала свої дії, та її волевиявлення було вільним, оскільки, як вказують позивач та його представник, ОСОБА_6 було 87 років, вона страждала на відповідні до її віку захворювання, в тому числі й психічні розлади, порушення памяті. Крім того позивач зауважує, що він, разом з племінником ОСОБА_6 протягом двадцяти років наглядали за нею та він помічав прогресування в неї слабоумства, порушення памяті, порушення орієнтування в просторі та часі, порушення мовлення, наростаючу млявість, апатію та байдужість.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника позивача надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із знаходження позивача по справі за межами України, однак, вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки, представником позивача не надано належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження зазначених в клопотанні обставин, у звязку з чим заявлене клопотання, колегія суддів вважає безпідставним.

Крім того, слід зауважити, що попереднє судове засідання, призначене в суді апеляційної інстанції на 13 лютого 2019 року, було відкладено за аналогічним клопотанням представника позивача, так як позивач, як і представник позивача, згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, завчасно повідомлені про розгляд справи 24 квітня 2019 року, отже мали змогу скерувати свої дії та бути присутнім в судовому засіданні.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмового відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2012 померла ОСОБА_5, про що Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського правління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис та видано Свідоцтво про смерть серії І-КИ № 444003 від 02 квітня 2012 року (а.с.19).

За життя ОСОБА_5, на випадок своєї смерті, склала заповіт, який посвідчений 24.03.2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7, відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати їй на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповіла ОСОБА_2 (а.с.25).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що на час укладання заповіту ОСОБА_6 була психічно хворою особою, не керувала своїми діями та не могла розуміти значення своїх дій.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_5 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог позивача, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини пятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Отже, як позов щодо встановлення нікчемності заповіту з підстав складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, так і позов про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення заповідача і не відповідності заповіту його волі, може бути подано до суду виключно заінтересованою особою, тобто особою, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному правочині (заповіті).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Критерієм визначення заінтересованості позивача є: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) (права, майно).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2012 року ОСОБА_5, на випадок своєї смерті, склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7, відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати їй на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповіла ОСОБА_2

Заповіт виготовлений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання заповідача, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноруч нею підписаний в присутності нотаріуса (а.с.25).

30.03.2012 року ОСОБА_5 померла (а.с.19).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17.09.2010 року позивача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 було звільнено від відбуття покарання з випробувальним терміном строком на 1 рік 6 місяців. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто 142751 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків.

18 жовтня 2010 року Довгинцівським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, на підставі виконавчого листа Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17.09.2010 року було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі 142751 грн.

Таким чином, відповідно до складеного ОСОБА_5 24.03.2012 року заповіту позивач, який є боржником у виконавчому провадженні по стягненню грошових коштів на користь ОСОБА_5, є боржником відповідача по справі, якому ОСОБА_5 заповіла усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати їй на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, у звязку з чим не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним).

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що визнання заповіту недійсним (нікчемним) на теперішній час не тягне для позивача жодних правових наслідків, з наступних підстав.

Так, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (ч. 1 ст. 1257 ЦК України), тобто з дотримання вимог статей 1268, 1270 ЦК України щодо прийняття спадщини у шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини.

Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб'єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Оскільки визнання заповіту недійсним (нікчемним) на теперішній час не тягне для позивача жодних правових наслідків, натомість позивач по справі являється боржником відповідача, відповідно до оспорюваного заповіту, позивач по справі не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач по справі не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним), у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням суду вже відмовлено в задоволенні цих позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в цій частині та змінює рішення суду лише в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду відповідає норма матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Араміса Володяєвича та його представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: