Справа № 490/6601/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/636/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

представника скаржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника Інгульської ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області - Пєрєвєрзєвої Н.М., переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 21 лютого 2019 року о 18 годині 13 хвилин, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Черенкової Н.П., за скаргою ОСОБА_2, подану через його представника ОСОБА_3 на дії Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, зацікавлені особи - Пєрєвєрзєва Ніна Миколаївна, ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

08 серпня 2018 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3,звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області, яку обґрунтовував наступним.

23 вересня 2003 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Шлюб між сторонами розірвано та з відповідача на користь позивача, на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше Ѕ частини неоподаткованого мінімуму доходу громадян, починаючи з 12 серпня 2003 року і до його повноліття.

Рішення набуло чинності та в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Посилаючись на те, що він у добровільному порядку надавав кошти на утримання сина та не знав про існування виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2003 року, просив:

?визнати постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Ленінського управління юстиції м. Миколаєва від 26.07.2004 року про відкриття виконавчого провадження неправомірною;

?визнати рішення та дії державного виконавця у виконавчому провадженні з приводу примусового виконання виконавчого листа №2-5-2873 неправомірними; зобов'язати начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв скасувати постанову від 26.07.2004 року про відкриття виконавчого провадження;

?зобов'язати начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв скасувати постанову від 23.04.2010 року про накладення арешту на майно боржника та заборону на відчуження арештованого майна;

?скасувати постанову головного державного виконавця Ленінського ВДВС м. Миколаєва щодо скасування постанови від 28.03.2013 року про накладення арешту на майно боржника;

?скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв від 12.04.2018 року про обмеження боржника у праві виїзду за межі України;

?скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв від 12.04.2018 року про тимчасове обмеження у праві полювання боржника;

?постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами;

?скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв від 12.04.2018 року про тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії.

Крім цього, у скарзі ОСОБА_3 посилався на те, що строк звернення до суду із скаргою ним не пропущено, оскільки ОСОБА_2 отримав копію рішення лише 26 липня 2018 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2019 року скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду, а саме, в частині:

- визнання неправомірною постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Ленінського управління юстиції м. Миколаєва від 26.07.2004 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5-2873, виданого 07.06.2004 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина;

- визнання неправомірними рішення та дій державного виконавця у виконавчому провадженні з приводу примусового виконання виконавчого листа №2-5-2873, виданого 07.06.2004 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ;

- зобов'язання начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ленінського управління юстиції м. Миколаєва від 26.07.2004 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5-2873;

- зобов'язання начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 23.04.2010 року про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та заборону на відчуження арештованого майна;

- зобов'язання начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області скасувати постанову головного державного виконавця Ленінського ВДВС ММУЮ щодо скасування постанови від 28.08.2013 року про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та заборону на відчуження арештованого майна, підставою чого названо пропуск без поважних причин строку, встановленого законом для подачі такого виду скарг.

В іншій частині вимог - розгляд скарги продовжено.

ОСОБА_2, подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, і на те, що висновки суду ґрунтуються на фактах, які не були повно та всебічно досліджені, просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_2, в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ним пропущено десятиденний строк для подачі скарги, оскільки судом встановлена його обізнаність про існуванні рішення суду та обов'язку утримання дитини з моменту припинення сімейних відносин.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх, та висновки районного суду вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу статей 1 - 4, 11, 20, 24, 25, 31, 32, 68 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі Закон) виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) і являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у названому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених згаданим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до нього, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюються за заявою стягувача або його представника, на підставі виконавчих документів, визначених Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами, державними виконавцями відповідних структурних підрозділів Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, обласних управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом; неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Для цього він надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання, у тому числі і щодо зміни підвідомчості виконавчих проваджень.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Саме так діяв і державний виконавець при здійснені виконавчих дій.

Як вбачається з матеріалів справи, і, це встановлено судом 1 інстанції, 23 вересня 2003 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Шлюб між сторонами розірвано та з відповідача на користь позивача, на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше Ѕ частини неоподаткованого мінімуму доходу громадян, починаючи з 12 серпня 2003 року і до його повноліття (т. 1, а.с. 4).

07 червня 2004 року на підставі цього рішення Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 2-5-2873/2003 (т.1 а.с.100).

19 липня 2004 року ОСОБА_6 звернулась до Ленінської ДВС РУЮ з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 аліментів (т. 1, а.с. 99).

26 липня 2004 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження.

Державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження на підставі заяви ОСОБА_6, діяв правомірно в межах своїх повноважень, оскільки протилежне порушувало б права стягувача.

Відповідно до довідки ЖКП «Південь», зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 102).

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження та виклики на вимогу виконавця, направлялися боржнику за зазначеною адресою, про що свідчать копії реєстрів поштових відправлень (т. 1, а.с. 55-56, 57-59, 77-79, 80) .

Згідно довідки Центрального районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану №7173 від 07.02.2019 року, ОСОБА_2 24.01.2008 року доповнив актовий запис про розірвання шлюбу №218 від 20.05.2004 року та отримав свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 24.01.2008 року (т. 2, а.с. 23).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 знав про рішення суду саме з 2008 року, оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу видається на підставі рішення суду.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Згідно з ч.2 ст.449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 127ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З системного аналізу викладених норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції діяв в межах правового поля, щодо зазначених правовідносин, які також узгоджуються з вимогами діючого законодавства, а тому його висновки щодо залишення скарги без розгляду в частині - є правомірними.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі - немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383, 387 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 21 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В.Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.