КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/12970/17

номер провадження: 22-ц/824/4292/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року у складі судді Ул'яновської О.В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 27 жовтня 2011 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у розмірі 2 900 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач дала згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У порушення умов договору та ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконала, внаслідок чого станом на 31 липня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 44 627 грн 85 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 890 грн 97 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 35 635 грн 55 коп., заборгованості за пенею у розмірі 3 500 грн 00 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 2 101 грн 33 коп. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 42 427 грн 85 коп.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами відсутній укладений кредитний договір від 27 жовтня 2011 року, а надана ПАТ КБ «ПриватБанк» анкета-заява від 27 жовтня 2011 року свідчить лише про бажання відповідача отримати кредит, не містить істотних умов кредитного договору, а тому не може вважатись укладеним кредитним договором. Також не можуть вважатися складовою кредитного договору Умови та правила надання банківських послуг, оскільки вони не містять найменувань сторін, дату укладання та підпису відповідача.

Вказує, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості залишок простроченої заборгованості утворився з 31 липня 2014 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до суду 18 серпня 2017 року, а тому вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом. Вказує, що вказана справа була розглянута судом без її участі, у зв'язку з цим вона не могла подати суду заяву про сплив позовної давності, а тому просила апеляційний суд застосувати позовну даність та відмовити в позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що відповідачем передчасно подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, оскільки, на його думку, оскаржуване рішення було ухвалене судом в заочному порядку, а тому вважає, що ОСОБА_1 повинна спочатку звернутись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення. Вказує, що підписавши анкету-заяву від 27 жовтня 2011 року ОСОБА_1 приєдналась і зобов'язалась виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. Зазначає, що відповідач отримала кредитну картку та користувалась кредитним коштами, що підтверджується випискою про рух коштів, яка долучена банком до письмових пояснень на апеляційну скаргу. Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом не ґрунтуються на матеріалах справи, так як з виписки про рух коштів вбачається, що відповідач періодично частково погашала заборгованість за кредитним договором, що свідчить про визнання нею свого боргу та відповідно, є перериванням перебігу строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 44 627 грн 85 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені в поясненнях на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 27 жовтня 2011 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у розмірі 2 900 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви та розрахунком боргу (а.с.3-4, 5).

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах.

Відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту в розмірі від 100 грн 00 коп. до 300 грн 00 коп., що стверджується наданим банком розрахунком боргу.

Останнє погашення кредиту та процентів відповідачем відбулося 18 серпня 2014 року на суму 100 грн 00 коп., після чого оплати на погашення вона не проводила.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позичальник ОСОБА_1 повернула не в повному обсязі отримані нею кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 890 грн 97 коп.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що 27 жовтня 2011 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1. було укладено кредитний договір, однак відповідач у порушення умов договору свої зобов'язання щодо своєчасного внесення платежів не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 44 627 грн 85 коп. При цьому суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 30 липня 2016 року по 30 липня 2017 року у розмірі 1 300 грн 00 коп.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Встановлено, що позичальник ОСОБА_1 користувалася отриманими в банку грошовими коштами та останнє погашення кредиту і процентів здійснила 18 серпня 2014 року на суму 100 грн 00 коп.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається за домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як видно з матеріалів справи у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами (а.с.5). Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема, розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30,00 %, в тому числі збільшених з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

За таких обставин, у зв'язку з відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав застосувати вимоги закону, а саме, ст.ст.536, 1048 ЦК України і вирішити питання про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, чого не зробив, порушивши норми матеріального права.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів приходить до висновку, що згідно з вимогами ст.ст.536, 1048 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами в розмірі 2 226 грн 38 коп., виходячи із розміру боргу 2 890 грн 97 коп., часу його виникнення згідно розрахунку банку з 27 жовтня 2011 року і по 31 липня 2017 року (згідно позовних вимог), з урахуванням облікових ставок Національного банку України, які діяли в цей період.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сторони досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти. Дана анкета-заява заповнена лише частково. Зокрема, розділ про те за якими кредитними умовами, включаючи розмір процентів, виявила намір отримати позичальник ОСОБА_1 кредитну картку, нею не заповнено, що у свою чергу свідчить про відсутність між сторонами домовленості про умови кредитування, в тому числі домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також безпідставно задовольнив вимоги банку про стягнення пені та штрафів з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві позичальника відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно з ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначалося вище, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Отже, враховуючи наведені вище встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня 2011 року у розмірі 5 117 грн 35 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 2 890 грн 97 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 226 грн 38 коп.

Колегія суддів не приймає до уваги надану відповідачем ОСОБА_1 апеляційному суду заяву про застосування позовної давності з таких підстав.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи у суді першої інстанції.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зробила висновок, що, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача ОСОБА_1 про судові засідання, призначені на 05 квітня 2018 року о 10 год 00 хв. та на 12 вересня 2018 року о 09 год 40 хв. що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень відповідачу ОСОБА_1 (а.с.45, 49).

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, однак вона не скористалася своїм правом на участь у судовому засіданні в суді першої інстанції та не подала заяву про застосування позовної давності, то у апеляційного суду відсутні правові підстави для вирішення заяви відповідача про застосування позовної давності при апеляційному розгляді справи та застосування строку позовної давності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2018 року у справі №61-32841ск18.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» у письмових поясненнях на апеляційну скаргу про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене судом в заочному порядку, а тому вважає, що відповідач передчасно подала апеляційну скаргу на рішення суду, є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення ухвалене Святошинським районним судом міста Києва 12 вересня 2018 року у загальному, а не заочному порядку, а тому відповідачем не порушено порядок апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, виходячи із визначених банком процентних ставок, а також для стягнення пені і штрафів, то колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 1 600 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 183 грн 47 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня 2011 року у розмірі 5 117 грн 35 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 2 890 грн 97 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 226 грн 38 коп.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 183 грн 47 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді