ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 668/3401/14-ц

Номер провадження: 22-ц/819/485/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року, у складі судді Корецького Д.Б., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 19 191 доларів США за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення 02 листопада 2014 року. Кредит надано на купівлю автомобіля згідно з договором № 3408/07 від 13 жовтня 2007 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Родовід Банк» та позичальником 02 листопада 2017 року укладено договір застави транспортного засобу автомобіля MITSUBISYI модель COLT, 2007 року випуску, а з ОСОБА_3 - договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 вересня 2013 року утворилась заборгованість в загальній сумі 30 749,40 доларів США, що еквівалентно 245 779,96 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 116 086,66 грн, заборгованості по відсоткам за кредитом у сумі 3 464,09 грн, загальної суми пені 112 519 грн та 3% річних 13 710,22 грн.

Посилаючись на порушення ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Родовід банк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у сумі 30749,40 доларів США.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2014 року у складі судді Корецького Д. Б. позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2007 року у сумі 245 779,96 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору виникла заборгованість, яку слід стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителя.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що 21 липня 2009 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля MITSUBISYI модель COLT, 2007 року випуску, що є предметом застави, внаслідок якої автомобіль визнано фактично знищеним. За договором страхування страхова сума становила 86000 гривен. Вона виконала всі умови договору страхування транспортного засобу та передала пакет документів до юридичного відділу позивача, однак ними не було здійснено жодних дій для отримання відшкодування від страховика збитків, які б повністю покрили заборгованість по кредиту.

Вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду, звернувшись з позовом в 18.02.2014 році і тому загальна сума заборгованості із застосуванням строків позовної давності має складати 60520,27 гривень, з яких заборгованість за кредитом: з 18.02.2011 року по 17.09.2014 року - 7310,4 доларів США = 54432,02 гривень (курс НБУ на 17.09.2013 року (дата проведення розрахунку позивачем) - 7,99 за долар); за процентами по кредиту - 433,39 доларів США = 3464 гривень; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - за період з 18.02.2013 року по 17.09.2013 року - 2121,16 гривень; пеня за несвоєчасне погашення процентів за період з 18.02.2013 року по 17.09.2013 року - 503 гривні.

Також зазначає про неправомірність вимоги позивача сплатити пені за умовами договору та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, та вказує на можливість зменшення розміру неустойки та збитків відповідно до положень ч.3 ст.551 та ч.2 ст.616 ЦК України.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В письмових пояснення до апеляційної скарги, поданих ОСОБА_2 12 березня 2019 року, заявник вказує, що в зв'язку з невиконанням позичальником кредитного договору в частині обов'язкового щорічного переукладення договору страхування предмета застави та подачі копії договору страхування банку (п.п.3.5, 3.6 договору) у ОСОБА_2 відповідно до п. 3.7 кредитного договору виник обов'язок дострокового погашення суми кредиту та інших платежів (без отримання письмового вимоги про це) а у банку автоматично виникло право вимоги такого зобов'язання, а отже з даного моменту слід рахувати строк позовної давності, який позивачем пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Родовід банк» 16.01.2015 року зазначало, що станом на день подання позовної заяви строк дії кредитного договору не закінчився, вказує, що у банку відсутні будь-які документи щодо переписки ПАТ «Родовід Банк» з ЗАТ ФГ «Страхові традиції» - страховиком за договором страхування, кошти страхового відшкодування до Банку не надходили. Вважає вимоги апелянта щодо зменшення розміру основної заборгованості безпідставними. Та надав розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності з 18 лютого 2011 року по 18 лютого 2014 року.

Справа двічі розглядалась судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача та ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що 02 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 19 191 доларів США на купівлю автомобіля MITSUBISYI модель COLT, 2007 року випуску та сплату страхових платежів за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення 02 листопада 2014 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором 02 листопада 2007 року між банком та позичальником укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля Mitsubishi Colt , 2007 року випуску, а між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 17 вересня 2013 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 749,40 дол. США, що еквівалентно 245 779,96 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 14 523,54 дол. США, що еквівалентно 116 086,66 грн, простроченої заборгованості за процентами у сумі 433,39 дол. США, що еквівалентно 3 464,09 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 13 753,52 дол. США, що еквівалентно 109 931,90 грн, пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом у сумі 323,67 дол. США, що еквівалентно 2 587,10 грн, 3% річних від суми простроченого кредиту у розмірі 1 663,95 дол. США, що еквівалентно 13 299,97 грн, 3% річних від суми прострочених процентів за кредитом у розмірі 51,33 дол. США, що еквівалентно 410,24 грн.

Відповідно до умов пункту 3.1 договору кредиту позичальник зобов'язаний починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 229 доларів США.

Як вбачається з виписки/особового рахунку за період з 02 листопада 2007 року по 16 вересня 2013 року ОСОБА_2 востаннє сплатила кошти на погашення заборгованості 10 липня 2009 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 подала суду заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

У розділі 3 кредитного договору визначенно зобов'язання позичальника, в тому числі: щорічно переукладати на наступний рік з визначеною банком страховою компанією Договір страхування автомобіля на користь банку… на третій рік - не пізніше 25 жовтня 2009 року… (п.3.5.); надавати у банк копію договору страхування автомобіля, укладеного позичальником на наступний рік, відповідно до п.3.5… (п.3,6)

За умовами пункту 5.2 кредитного договору банк має право у разі недотримання позичальником умов договору вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків.

Колегія суддів не бере до уваги, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, доводи ОСОБА_2 про те, що у зв'язку з ненаданням позичальником договору страхування предмета застави 30 жовтня 2009 року у банку виникло право вимоги виконання обов'язку дострокового погашення суми кредиту та інших платежів, і отже з цього часу слід рахувати строк позовної давності, який позивачем пропущено, виходячи з наступного.

Пунктом 5.2. договору передбачено право, а не обов'язок, банку у разі недотримання позичальником умов договору вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків.

Зважаючи на те, що банк не скористався таким правом та не пред'явив вимоги боржнику та поручителю про дострокове погашення заборгованості, у суду відсутні підстави вважати, що з 30 жовтня 2009 року настав строк виконання зобов'язань за кредитом.

При цьому слід враховувати, що умовами кредитного договору від 02 листопада 2007 року встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку. Сторонами визначено строк повернення кредиту - до 02 листопада 2014 року, останні платіж боржник сплатила 10 липня 2009 року.

Таким чином, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності про стягнення щомісячних платежів поза межами трирічного строку до дня звернення позивача до суду.

Як вбачається з умов кредитного договору, ОСОБА_2 зобов'язалась починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 - го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 229 доларів США на рахунок вказаний у п. 1.3 цього Договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку (п.3.1.)

Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14 викладено правовий висновок про те, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як вбачається з виписки/особового рахунку за період з 02 листопада 2007 року по 16 вересня 2013 року ОСОБА_2 востаннє сплатила кошти на погашення заборгованості 10 липня 2009 року.

Зважаючи на те, що банк звернувся до суду 18.03.2014 року обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, про те, що стягненню підлягає заборгованість в межах щомісячних платежів з 18.03.2011 року.

Розрахунок відповідача, за яким пораховані щомісячні платежі до 17.09.2013 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки кредитор, звернувшись до суду має право на стягнення достроково всього боргу в цілому до закінчення строку кредитування, тобто в межах щомісячних платежів до 2 листопада 2014 року.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем при зверненні до суду з позовом, хоча і здійснено розрахунок заборгованості станом на 17.09.2013 року, однак сума заборгованості по кредиту визначена в розмірі 14523,54 долари США, як стягнення всього боргу достроково.

Відповідно до п.3.1. кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язалась починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 - го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 229 доларів США. До 10-го квітня 2011 року відповідач мала сплатити щомісячний платіж. З квітня 2011 року по 2 листопада 2014 року (строк дії кредитного договору) 43 місяці х 229 доларів США = 9847 доларів США.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

При ухваленні нового рішення суду колегія суддів виходить з того, що звертаючись до суду, позивач просив стягнути заборгованість у валюті договору, а саме в доларах США.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18 викладено правовий висновок про те, що як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а саме ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті (статті 192, 533 ЦК України). Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (Декрет № 15-93).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Враховуючи наведене з ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 9847 доларів США.

Згідно розрахунку позивача 27.11.2009 року припинено нарахування процентів, заборгованість по процентам становить 433,39 доларів США.

Враховуючи, що з вимогою про стягнення заборгованості за процентами банк звернувся лише 18.03.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, вказана вимога не підлягає задоволенню, а відповідно і вимога про стягнення пені за прострочення процентів.

Пунктом 3.9. кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов'язується сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 цього договору , від суми простроченого платежу.

Пунктом 1.5 договору встановлена процентна ставка в розмірі 12,5 процентів річних.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі й неустойкою.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статті 551 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Тобто закріплено пріоритет умов, визначених сторонами у договорі, що кореспондується з положеннями статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору. А отже, стягненню підлягає пеня, як це передбачено п.3.9 та п.1.5 договору в розмірі 25% .

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Сума прострочених платежів в межах строку позовної давності про стягнення пені становить 2748 дол. США. Відповідно пеня за прострочення кредиту становить 687 доларів США (2748 дол.США х 365 днів х 0,25 / 365 днів = 687 доларів США).

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості солідарно з поручителем ОСОБА_3 колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України 17 березня 2014 року року пред'явив позов до поручителя ОСОБА_3 про стягнення з нього та з позичальника в солідарному порядку всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок зроблено у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи, що умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, і те, що позивач звернувся до суду 17.03.2014 року з вимогою про повернення кредиту в цілому, з ОСОБА_3 підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_2 сума в межах дії поруки з жовтня 2013 по 2 листопада 2014 року (строк дії кредиту) 14 місяців х 229 = 3206 доларів США.

Відповідно пеня за прострочення кредиту в межах шестимісячного строку становить 169,39 доларів США ( 1374 доларів США х 180 днів х 0,25/ 365 днів = 169,39 доларів США).

Таким чином, солідарному стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає заборгованість за кредитним договором в сумі 3206 доларів США, пеня за прострочення строків повернення кредиту в сумі 169,39 доларів США, всього 3375,39 доларів США.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної про безпідставність в даному позові позовних вимог про стягнення з відповідачів 3% річних за порушення грошового зобов'язання, відповідно до положень ст.625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що кредитним договором передбачено, як нарахування процентів, так і нарахування пені у разі прострочення зобов'язання у розмірі подвійної процентної ставки, то позовна вимога про стягнення 3% річних задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про відмову в задоволенні позову в зв'язку з настанням страхової події та не вчиненням ПАТ «Родовід Банк» дій щодо отримання страхового відшкодування, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ч.2 ст.985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування.

Аналогічне положення закріплене ст. 3 ЗУ «Про страхування», відповідно до якої страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

Особливість правового стану вигодонабувача (третьої особи, на користь якої укладено договір страхування) полягає в тому, що йому належить право вимагати від страховика виконання обов'язків за укладеним договором.

Даних про те, що ПАТ «Родовід Банк» отримав страхове відшкодування і кошти зараховані або не зараховані на погашення кредиту матеріали справи не містять.

При цьому відповідно до частин третьої та четвертої статті 636 ЦК України якщо третя особа (вигодонабувач) відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може вимагати виконання договору на користь третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Враховуючи вказані норми закону, ОСОБА_5, у разі не звернення банку, як вигодонабувача, до страхової компанії за відшкодуванням збитків у результаті настання страхового випадку, мала право сама звернутись за отриманням страхового відшкодування, що нею не було зроблено.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно частини 1 та пункту 3 частини 2 вказаної статті судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволено частково (з ОСОБА_2 29,19% позовних вимог, з ОСОБА_3 9,10% позовних вимог), відповідно з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1066 гривень, з ОСОБА_3 332,51 гривень.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.2 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити часткового.

Рішення Суворовського районного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-01024.08.2 від 13 червня 2008 року в сумі 9847 доларів США, пеню за прострочення строків повернення кредиту в сумі 687 доларів США, всього 10534 долари США, з яких стягнути солідарно з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість за кредитним договором в сумі 3206 доларів США, пеню за прострочення строків повернення кредиту в сумі 169,39 доларів США, всього солідарному стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підлягає 3375,39 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьПублічного акціонерного товариства «Родовід банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1066 гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користьПублічного акціонерного товариства «Родовід банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 332,51 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року

Суддя: І.В. Вейтас