Справа № 188/1272/18
Провадження № 2/188/42/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Власенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до кредитного договору б/н від 16.03.2006 відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета - заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua//terms/pages/70/, складає між нею та позивачем договір.

Посилаючись на статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу (далі ЦК) України позивач зазначає, що зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону і припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач зобовязання належним чином не виконувала, тому станом на 30.06.2018 за нею утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 114280,05 грн., яка складається з такого: 4614,05 грн. заборгованість за кредитом; 109666,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 16.03.2006 по 31.01.2018.

На підставі ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України позивач просить стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила суд відмовити в задоволенні позову, вказала, що позивач не надав доказів підтвердження отримання відповідачем кредиту, в Анкеті-заяві на отримання кредиту стоїть не її підпис, не погодилася з одностороннім збільшенням позивачем суми кредитного ліміту. Також відповідач стверджувала, що останнє погашення заборгованості вона здійснила 04.04.2014 на суму 108,07 грн., у звязку з чим просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності, справу розглянути без участі відповідача та його представника.

В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що у відповідача мається заборгованість

за договором б/н, укладеним між позивачем та відповідачем 16.03.2016. Представник позивача вказує, що згідно з наданим ним розрахунком заборгованість, яку відповідач не сплатила, складає 114280,05 грн. Представник позивача зазначає, що перебіг строку позовної давності починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Строк позовної давності позивач вважає не пропущеним, бо відповідно до правил користування карткою строк дії картки відповідача до 09.2015, а позивач звернувся з позовом 30.08.2018. Представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглянути справу без його участі.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи надані сторонами докази, вивчивши відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, прийшов до такого.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Судом встановлено, що існування договірних зобов`язань між сторонами підтверджується Анкетою-заявою від 16.03.2006, відповідно до якої відповідачу видано картку для отримання заробітної плати та кредитну карту з кредитним лімітом (а.с. 18).

Відповідно до ст.ст. 526, 527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

Відповідач умов договору та вимог закону не дотримувалася, внаслідок чого згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 30.06.2018 за нею утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 114280,05 грн., яка складається з такого: 4614,05 грн. заборгованість за кредитом; 109666,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 16.03.2006 по 31.01.2018 (а.с.9-16). Як вбачається з доданого позивачем до позову розрахунку заборгованості,

останні сплати відповідача по кредиту відбулися 15.12.2014 на суму 7,98 грн., 28.04.2015 на суму 7,98 грн. та 30 вересня 2015 року на суму 2,09 грн. (а.с. 9-16).

Відповідно до наданої позивачем виписки по картковому рахунку вказані платежі є автоматичним погашенням простроченої заборгованості (а.с. 98-102), що свідчить про відсутність дій з боку відповідача, спрямованих на погашення заборгованості.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зауважував, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Заперечуючи проти позову, відповідач просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така позиція викладена у постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 08.08.2018 року № 61-16531св18.

Також у виписках зазначено, що з рахунку відповідача примусово проведено списання заборгованості 15.12.2014 на суму 7,98 грн., 28.04.2015 на суму 7,98 грн. та 30 вересня 2015 року на суму 2,09 грн., що відбулося всупереч волевиявленню відповідача і не свідчить про визнання ним боргу, тому позивач помилково рахує строк позовної давності з цієї дати.

Таким чином, право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості закінчилося 04.04.2017 року, а до суду з цим позовом він звернувся лише 04.09.2018. Позивач заяву про поновлення пропущеного строку до суду не подавав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд залишає витрати на позивачеві.

На підставі викладеного та ст.ст. 257-267, 526, 527, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 634, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 товариства Комерційний банк «Приватбанк», , який розташований за адресою: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50 до ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, що мешкає за адресою: 52700, вул. Набережна, 12, смт. Петропавлівка, Петропавлівський район, Дніпропетровська область, про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати залишити на позивачу ОСОБА_1 товаристві Комерційний банк «ПриватБанк».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_4