ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5074/19 Справа № 213/4166/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 15 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, в якій просила стягнути з відповідача 50 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я, без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що працюючи на ПАТ «ПівдГЗК», 28.09.1994 року з нею стався нещасний випадок, про що 03.10.1994 року складено акт №23 про нещасний випадок. Висновком МСЕК від 09.02.1995 року позивачу первинно встановлено 80% втрати працездатності та II групу інвалідності. При наступному переогляді висновком МСЕК від 21.02.2000 року позивачу повторно встановлено 50% втрати працездатності та III група інвалідності, безстроково. У зв'язку з ушкодженням здоров'я позивач переносить моральні страждання та переживання, які пов'язані з тим, що вона не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо шкідливі або небезпечні умови праці привели до моральної шкоди потерпілого, порушили його нормальні життєві зв'язки та потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що судом не взято до уваги ст. 173 КЗпП України, відповідно до якої, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Також не взято до уваги ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, представник відповідача зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необґрунтована та безпідставна.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, та відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах (а.с. 10-12) і, знаходячись на робочому місці 28.09.1994 року, з нею стався нещасний випадок, про що 03.10.1994 року складено Акт № 23 про нещасний випадок, відповідно до якого, при черговому розкритті пресформи, ОСОБА_1 вирішила достати кришки, що впали на станину обладнання, в результаті чого, права рука потерпілої опинилась стиснутою пресформою (а.с. 8-9).

Висновком МСЕК від 09.02.1995 року позивачу первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності, та 2 група інвалідності (а.с. 5).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 21.02.2000 року позивачу повторно встановлено 50% втрати працездатності та 3 групу інвалідності, безстроково (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено вину ПАТ «ПівдГЗК», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз'яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 1995 році, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (надалі Правила).

У відповідності до положень п.11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з нещасним випадком на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, болями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків та ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У зв'язку з чим, висновок суду про те, що позивачем не доведено вину ПАТ «ПівдГЗК» є помилковим.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, колегія суддів враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, характер отриманого ушкодження внаслідок нещасного випадку, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров'я потерпілої, який погіршується, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, внаслідок отриманої травми позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушена постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання, стан здоров'я позивача погіршується та не відновляється.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, погіршення стану її здоров'я, приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягненню з ПАТ «ПівдГЗК» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були встановлені фактичні обставини, які мають значення для справи, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, та скасувати оскаржуване рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв'язку з вищенаведеним відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» колегія суддів вважає за необхідне стягнути ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір 704,80 гривень.

Крім того, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить грн. (704,80 грн. * 150% = 1 057,20 грн.).

Отже, з відповідача ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір за розгляд судом апеляційної інстанції апеляційної скарги в розмірі 1 057,20 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374,376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок ушкодження здоров'я у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: