ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4323/19 Справа № 185/7904/18 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Дельта Банк, третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства Дельта Банк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позов мотивований тим, що 16.04.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір 0320/0408/45-003. Згідно даного договору він отримав грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 35 000 доларів США на строк до 16.04.2028 року зі сплатою 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Крім того, між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки № 0320/0408/45-003-Р-1 відповідно до якого ОСОБА_2 поручилася за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором. У забезпечення виконання ним своїх зобовязань перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором 16.04.2008 року було укладено договір іпотеки 0320/0408/45-003-Z-1 та передано в якості забезпечення виконання зобовязань в іпотеку ВАТ «Сведбанк» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

При укладенні кредитного договору у позивача та у ВАТ «Сведбанк» була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Отже чинним на момент укладення договору законодавством не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобовязання за кредитним договором іноземній валюті. Таким чином, вважає що кредитний договір та договір іпотеки повинні бути визнані недійсними.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що на час укладання кредитного договору від 16.04.2008 року ВАТ «Сведбанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані Національним банком України, а саме: банківська ліцензія № 38 від 31 жовтня 1991 року, дозвіл № 38-2 від 31 жовтня 1991 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та додаток до дозволу № 38-2 від 31 жовтня 1991 року - перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Сведбанк». При цьому, суд першої інстанції вказав, що оскільки зобовязання щодо повернення кредитних коштів є невиконаним, тому основне зобовязання і іпотека, яка має похідний характер від основного зобовязання є чинними. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі у звязку з безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував той факт, що при укладенні спірного кредитного договору в позивача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки листу Національного банку України від 02.06.2000 Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, де Нацбанк вказав, що наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не дає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно п. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з наявності у ВАТ «Сведбанк» на час укладання кредитного договору від 16.04.2008 року всіх необхідних ліцензій та дозволів на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та додаток до дозволу № 38-2 від 31 жовтня 1991 року - перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Сведбанк». При цьому, суд першої інстанції вказав, що оскільки зобовязання щодо повернення кредитних коштів є невиконаним, тому основне зобовязання і іпотека, яка має похідний характер від основного зобовязання є чинними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2008 року між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким Банк зобовязався надати Позичальнику кредитні кошти в сумі 35 000 доларів США строком до 16.04.2028 року зі сплатою 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти були призначені на придбання квартири АДРЕСА_2.

З метою забезпечення виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором з ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 16.04.2008 року, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_3.

Крім того, 16.04.2008 року між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за яким остання зобовязалась перед Банком відповідати за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором.

25.05.2012 року між ВАТ Сведбанк та АТ Дельта Банк було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ Дельта Банк набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі по кредитному договору № 0320/0408/45-003 від 16.04.2008 року з забезпечувальним договором.

В позові позивач посилається, що при укладенні спірного кредитного договору у нього та в Банку була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України на використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні умов кредитного договору, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнано судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 627, частини першої статті 628, статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що на час укладання кредитного договору № 0320/0408/45-003 від 16.04.2008 року ВАТ «Сведбанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані Національним банком України, а саме: банківська ліцензія № 38 від 31 жовтня 1991 року, дозвіл № 38-2 від 31 жовтня 1991 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та додаток до дозволу № 38-2 від 31 жовтня 1991 року - перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Сведбанк».

Сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які викладені чітко і зрозуміло та підписали його.

Згідно Розрахунку заборгованості наданого Банком, кредитна заборгованість позивача станом на 21.11.2018 року складає еквівалент 1 446 858, 78 грн., з яких 31 053, 26 доларів США, що дорівнює 862 158, 83 грн. - тіло кредиту, 15 281, 08 доларів США, що дорівнює 424 261, 99 грн. відсотки, 160 437, 96 грн. пеня.

Крім того, із наданого Розрахунку вбачається, що позивач певний час виконував умови кредитного договору, що свідчить про його згоду та фактичне виконання умов договору позичальником.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного та іпотечного договору.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що при укладенні спірного кредитного договору в позивача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору, а також те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки листу Національного банку України від 02.06.2000 Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, де Нацбанк вказав, що наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не дає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно п. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оскільки, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не було надано належних і допустимих доказів, колегія суддів вважає їх недоведеними та необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно та обєктивно зясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_3